True to Age True to Gender

Blizu starosti, blizu socialno kulturnemu spolu. Ta projekt v programu Erasmus+ smo posvetili starejšim ženskam in njihovemu pridobivanju družbene, psihološke, politične in ekonomske moči, kar je resnično nova tema.Vsi projektni partnerji smo postali občutljivejši, tako za družbena kot za socialna vprašanja v zvezi z ženskami: enakost vseh spolov, pravice žensk, potreba po obravnavi teh vprašanj v izobraževalnih programih za starejše ženske. Zavedamo se, da morajo biti vprašanja starosti in spola zajeta v te programe.

Projekt

Projekt Blizu starosti, blizu socialno kulturnemu spolu smo posvetili starejšim ženskam. Gre za projekt v programu Erasmus+, s katerim želimo doseči opolnomočenje starejših žensk, kar je resnično inovativno prizadevanje. V projektu smo vsi partenrji postali občutljivejši za družbena in socialna vprašanja žensk, za enakost spolov, za ženske pravice in za potrebo, da uvedemo vsebine, ki se nanašajo na gornja vprašanja v izobraževanje starejših žensk. Partnerji se zavedamo, da morajo biti v teh programih navzoča vprašanja tako starosti kot spola, kar naj bi naredilo starejše študentke bolj samozavestne glede svoje starosti in spola in morda tudi zmožnejše, da morebiti postanejo družbene aktivistke, kar zadeva ženska vprašanja.

V projektu TAG uporabljamo vprašanja socialno-kulturnega spola kot pripomoček, ki starejše študente in študentke spodbuja, da bolje spozajo zgodovino Evropske unije in skupne vrednote. Projekt jih tudi spodbuja, da se vključijo v izobraževanje starejših in postanejo dejavnejši v svojem socialnem krogu. Hkrati pa projekt osvetljuje vrednote in vlogo žensk, ki so jo imele skozi zgodovino.

Da bi dosegli te cilje, so projektni parnerji razvili: :

Priročnik, skupaj s konceptualnim ozadjem: zgodovino prezrtih in nevdinih žensk, ki naj sproža boljše razumevanje skupnih vrednot Evropske unije in spodbuja dejavno sodelovanje starejših v izobraževanju.

Multimodalni tečaj, namenjen izobraževalcem odraslih: ospoljeno, socialno in digitalno izobraževanje za starejše.

Interaktivni zemljevid Evropske unije z naslovom Ustvarjanje ženske skozi z zgodovino.

Sodelovalno pripovedovanje zgodb znotraj učnih skupin in oblikovanje digitalnih zgodb.

Več: Dostop do informacij je do spletne strani Blizu starosti, blizu socialno-kultunemu spolu je tukaj .

Digitalne knjige

Po dolgi skupaj prehojeni poti sodelovalnega pripovedovanja so lokalne žariščne skupine razvile digitalne knjige, ki pripovedujejo o različnih pogledih starejših generacij na družbo in pogledih na vprašanja socialno-kultunega spola. Člani žariščnih skupin so nam zaupali svoja prepričanja vloge žensk skozi zgodovino in skozi različna obdobja evropske zgodovine. Na ta način so člani skupin dobili vpogled vase.

Evropsko partnerstvo

V projektu TAG v programu Erasmus+ KA204 za izobraževanje odraslih je sodelovalo sedem partnerjev: Asociatia de Terapie Familiala si de Cuplu Timisoara (Romunija), Domspain (Španija), Slovenian Third Age University (Slovenija), Wisamar Bildungsgesellschaft (Nemčija), N.E.T. (Networking Education Training) Associazione Culturale (Italija), Desincoop - Desenvolvimento Economico, Social e Cultural CRL (Portugalska) e Les Apprimeurs (Francija).

Erasmus+ project

Podpora Evropske komisije pri pripravi te publikacije ne pomeni podpore vsebini, ki odraža le stališča avtorjev, in Komisija ni odgovorna za kakršno koli uporabo informacij, vsebovanih v tej publikaciji.

Clara Campoamor: Naredila je, da sem pričela na svet gledati z drugimi očmi in da sem videla nove priložnosti za ženske Zapis: Pilar Sancho Gallard (76)

Clara Campoamor je bila španska pravnica, političarka in borka za ženske pravice.Bila je ena glavnih nosilk zahteve za udeležbo žensk na splošmih voltitvah v Španiji. Napisala je knjigo "El voto femenino y yo: mi pecado mortal" (Ženske na splošnih volitvah in jaz:: Moj smrtni greh).

Bila je pomembna v Španiji in navdih zame. Spremenila mi je življenje. Pri šestnajstih letih sem začela delati v pisarnici nekega zdravnika, če bi se tistemu prostoru lahko reklo pisarna. Nisem imela izobrazbe, in bila sem brez priprave, vendar sem se hitro učila. Čez dve leti sem se preselila v večje mesto in pričela delati v tovarni. Delo je bilo težko, a bila sem bil pripravljena delati dolge ure. Nič nisem imela proti telesnemu naporu. Vendar nisem se uspela vključiti. Ženske, s katerimi sem delala, so bile vse zelo grobe. Kmalu so se poročile, da bi lahko odšle od doma. Imele so otroke in nobena od njih ni želela govoriti o ničemer, kar ni bilo opravljanje ali pripoved o njihovem domu.

Rada sem brala in iz Clarine knjige sem zvedela, da je v življenju še kaj več. Vedela sem, da življenje, ki so ga živele te ženske, ni tisto, ki sem si ga želela zase. Ampak potrebovala sem zaslužek. Potem sem prebrala, da je Clara Campoamor skupaj z Victorio Kent (prva španska pravnica in republikanska političarka) uvedla zdravstveno zavarovanje v španskih zaporih. To me je očaralo in spomnila sem se svoje prve službe pri zravniku. Zato sem se odločila, dab om študirala. Študij mi je dal svobodo, ki sem si je tako želela.

Šla sem k zdravniku in prosila, če lahko delam kot tajnica. Delala sem s polnim delovnim časom in naučila sem se opravil medicinske sestre. Bila sem prva ženska v družini, ki se delala zunanj doma. Okrog mene me nič ni navajalo k temu, zato sem zelo hvaležna Clari in ženskam, ki so se zavzemale za naše pravice in nam pokazale, da obstajajo tudi druge možnosti.

Maria Zambrano: "Gradila sem svojo pot, namesto, da bi sledila pričakovanem drugih." Zapisala Dolors Burló Ventura (73)

Rodila sem se v bogati družini v okolici Taragone. Starši so želeli, da se izobrazim kot je bilo takrat za dekleta primernO in tako sem imela dve možnosti: postati učiteljica ali medicinska sestra. Odločila sem se, da bom učiteljica. Diplomirala sem in hitro sem našla zaposlitev v svojem mestu. Delo z učenci me je nadvse veselilo. Njihova radovednost in navdušenje nad življenjem sta bila nalezljiva in to je bilo nekaj, kar sem v tistem času tako zelo potrebovala. Čeprav sem imela rada svoje delo, se nisem počutila izpolnjeno. Svojega mesta nisem nikoli doživljala kot svoje.

Branje sem zmeraj imela nadvse rada. Nekega dne sem pri prijateljici naletela na besedilo Maríe Zambrano, španske pisateljice in filozofinje. Med drugim je zbila zagovornica vključitve poezije v študij filozofije. Ob njej sem spoznala, da ne želim le ponavljati, kar povedo drugi. Hotela sem misliti samostojno, hotela sem svoje misli predajati drugim, oblikovati in posredovati lastne zamisli. Pogosto sem razmišljanja tako drugače kot drugi. Ker sem ženska je to pomenilo, da moje misli niso pomembne, da jih ne bom mogla zaupati drugim in jih ne bom mogla zapisati. To se mi ni zdelo prav. Tudi nisem vedela, da so moje misli tako zelo drugačne od misli mojih moških kolegov.

Tako sem začela brati dela Zambrane in nekaterih drugih pisateljev. In začela sem pisati. Ker sem se počutila bolj samozavestno, sem začela o svojih stališčih razpravljati s kolegi v šoli, s prijatelji, tudi s svojimi ubogimi starši, ki niso razumeli, zakaj sem se spremenila. Videli so, da se spet veselim življenja. Morda nisem spremenila življenja drugih, a spremenila sem se in to tako, da sem ostala zvesta sebi in da sem delala stvari, ki sem jih imela rada. Bila sem srečnejša, in to je najpomembnejše.

“Besede sosede so mi spremenile življenje.” Zapisala Irene Boix Messeguer (87)

Draga Paquita,
Hotela bi se ti opravičiti, ker ti dva tedna nisem odgovorila. Upam, da vas ni skrbelo, ker smo vsi dobro ali vsaj enako kot vedno. Nič resnega se ni zgodilo, čeprav mislim, da se moje življenje spreminja.

Doma nas je iz dneva v dan bolj skrbelo, kako bomo z naslednjo letino. Če bo šlo tako naprej, ne bomo imeli kaj jesti, kaj šele prodati. Pred dvema tednoma pa sem na poti po vodo videla sosedo, ki dela na vrtu in mi je povedala nekaj, za kar čutim, da mi spreminja življenje. Vprašala sem jo, kaj počne in odgovorila je: "Nihče noče podpreti vdov in jim pomagati, zdaj vidim, da se moramo ženske podvizati ali pa bomo umrle od lakote". Po več urah prepiranja z očetom, predvsem pa z mamo, pišem to pismo po dolgem dnevu oranja in priprave zemlje za naslednjo žetev. Ne moreš si predstavljati, kako dobro se počutim, ko vidim očeta počivati, in da končno gre ven iz kuhinje. Nestrpno čakam, da prideš in da ti vse razkažem. Moramo se premakniti z mrtve točke, sestrična moja.
Z ljubeznijo

Júlia Novella Carcelén: “Brez matere ne bi postala to, kar sem danes.” Zapisal Juani Martínez Novella (71)

Rodilla sem se v majhnem mestu Jaen (Andaluzija) v deželi, kjer je 66 milijonov oljk. Moji starši so bili delavci. Oče je delal v kinu, popravljal je tudi majhne aparate sosedom, mama je bila, tako kot večina žensk v tistem času in krajih, gospodinja. Imela je šest otrok in nekaj splavov. Ko mi je bilo 18 let in je bila moja najmlajša sestra stara le nekaj tednov, so se starši odločili, da se bomo preselili v Katalonijo, da b i nam v prihodnosti bilo lažje.

Družina se je odločila, da se bo nastanila v Reusu, ker smo imeli nekaj prijateljev in sorodnikov, ki so že bili tam. Našli smo majhno stanovanje za vse nas -bilo nas je osem- v soseski blizu centra mesta. Večina družin je bila tudi z juga, zato se je v Reusu počutila kot doma.Toda, ko se je nenadno povečalo izseljevanje (ja, bili smo Španci, vendar nismo govorili katalonsko in nismo imeli toliko skupnega s Katalonci), se nismo zmeraj počutili dobrodošli.

Mama je brala s težavo, a je imela čudovito pisavo. Poskušala se je naučiti katalonščine, za naše dobro. Hotela je, da se vključimo, da čutili, da spadamo tja. To ni bilo vedno lahko. Včasih so se ljudje pretvarjali, da je ne razumejo, včasih so jo pogledali zviška, ker so mislili, da ima preveč otrok. Spoznala pa je tudi veliko čudovitih ljudi, ki so spoštovali njenaprizadevanja in pri njih se je počutila dobrodošlo. Vedno nam je govorila, da je te ljudi treba poslušati.

Njeno življenje ni bilo lahko. Priselila se je v drugo državo in bila je ženska. Vedno je bila tiho in si ni drznila povedati, kaj misli., toda borila se je z očetom, ko je bil govor o svobodi njenih hčera.

Bila mi je vzor, meni in sestram. Vem, da ji ni bilo lahko: poročila sem se z ločencem. Podpirala me je, ko sem se ločila in se odločila, da bom medicinska sestra. Vse te stvari so bile zanjo pretresljive. Toda v njenem srcu je bila vedno ljubeznivost in pripravljenost, da me razume. Zato je ženska, ki je naredila največji vtis name. Zato sem ženska, kakršna sem danes.

Angela Merkel: Nemško utrelešenje evropskih vrednot? Zapisala Lise

Ko pomislimo na sodobne ženske, ki v Nemčiji utelešajo evropske vrednote, jzagotovo najprej pomislimo na Angelo Merkel- Ne glede na to, kakšno je naše osebno mnenje o njenih političnih odločitvah – je Angela Merkel nedvomno na vrhu seznama. Štiri mandate je bila kanclerka. Za mnoge mlade Nemce je predstavljala stabilnost v času preden so potsali polnoletni.

V času, ko je bila kanclerka, so mnoga vprašanja, ki so zlagoma postala del nemškega socialnega diskursa, prišla v ospredje, med njimi predsodki do žensk in predsodki do nekdanjih vzhodno nemških dežel. Obe vprašanji sta bili tako pomembni, da ni bilo mogoče opaziti, da so Angelo Merkel merili z drugačnim merilom kot njene moške kolege. Mislim, da bi to lahko vplivalo na prihodnje generacije. Ali pa vsaj upam, da mladi, ki so odraščali v času stabilnosti Angele Merkel ne bodo sodili ženski v politiki po pričeski, barvi njenega suknjiča ali po načinu, kako govori. Čeprav se morda ne strinjam s politikami, ki jih je zagovarjala, občudujem vztrajnost in odpornost, ki ju je pokazala, pa tjudi doslednost pri delu. Mislim, da mnogi Nemci ne vedo, kako zelo so jo cenili na mednrodnem prizorišču, in jo vidijo bolj v smešni luči. Res je, da ni najbolj karizmatična oseba, toda glede na to, da se je morala v svoji karieri spoprijeti z mnogimi obsežnimi krizami, kot so finančna kriza (2009), afera NSA (2014), begunska kriza (2015) in pandemija Corona (2020), mislim, da je pošteno, če rečemo, da je sredi vsega tega ljudem dajala občutek stabilnosti.

Kadar sem potovala v tujino sem se pogovarjala z ljudmi, ki so izražali občudovanje Angele Merkel, njeno vodenje in politiko. Meni je bilo to občudovanje zmeraj nenavadno, saj sem bolj usmerjena levo kot h konzervativnemu CDU, ki ga je vodila. Nekoč se mi je ženska grško-ameriškega porekla zahvalila za reševanje Grčije, kot da sem osebno predstavnica nemške politike. Spomnim se, da sem odgovorila nekaj takega kot : "Vsi smo v istem čolnu in če je država članica EU v težavah, imajo druge dolžnost posredovati." To sem govorila večino časa, ne da bi imela najmanjšo predstavo o tem, kaj se dogaja. Danes se mi zdi nenavadno, da je bil prvi odgovor, ki mi je prišel na misel : evropska solidarnost. To je morda tisto, kar bije v oči pri Angeli Merkel. Vedno je delovala tako, da je jasno povedala, da je Nemčija del nečesa večjega. Da EU ni le teoretični koncept. Da je pomembno, da sodelujemo na evropski ravni in da smo vsi odgovorni za Unijo.

Čeprav je bila njena tekoča politika včasih sporna, sem prepričana, da bo Angela Merkel navedena med vplivnimi svetovnimi voditelji v prihodnjih zgodovinskih knjigah – in resnično upam, da dejstvo, da je ženska, ne bo več tako pomembno prihodnjim generacijam!

Astrid Lindgren: Prijaznost, nepopolnost in veličina Zapisala Renate

Ko razmišljjam o Astrid Lindgren, takoj pomislim tudi na gozdne palčke iz Ronje razbojniške hčere (priznam, filmske priredbe) in na prizor v knjigi, ko Lotta zavozi svoje ukradeno kolo v grmovje vrtnic na vrtu tete Berg in vpije "Kri!". To me še danes spominja na mojo sestro - ki je, res, nekoliko pretiravala, tako kot Lotta.

Mislim, da je super, da je prijaznost tako navzoča tema v njenih knjigah. Ena od prijateljičinih najljubših knjig je, da Pele se izseli. Astrid Lindgren je dejala, da je s to zgodbo želela potolažiti svoj jaz nekdaj petletnega otroka in sicer tako, da ima v zgodbi Pelle prijazna, ljubeča in razumevajoča starša.

Ko danes podarjam otroške knjige, vedno znova sežem po Ronji. Všeč mi je, kako neustrašna in divja je, a hkrati čuti tudi globoko ljubezen do prijateljev, družine in sveta, kjer živi. Mislim, da so otroci v Lindgreninih knjigah tako posebni, da smejo biti nepopolni in sposobni velikih reči. Miha morda ni najbolj nežen do svoje družine in se grdo obnaša, a Alfredu reši življenje, tako, da ga skozi metež pelje na sankah k zdravniku. Nedavno sem iz filma "Astrid" (2018) izvedela, da je življenje zelo preizkušalo tudi Astrid samo. Postala je mati samohranilka in to dejstvo je morala skrivati, da ne bi trčila ob družbene norme. Še bolj sem navdušena, da je Piko Nogavičko napisala za svojo hčerko. Namesto da bi nam zapovedala, da naj se držimo družbenih pravil, da bi bilo življenje bolj preprosto, Pika spodbuja vse, da naj bodo samosvoji in trmasti in tako se postavi konvencijam po robu.

Mislim, da veliko povem o tej otroški literaturi, če rečem, da se tudi danes ne morem domisliti boljše vzornice otrokom kot je Pika Nogavička. Mattis in Ronja sta glasna in samozavestna in razbremenjena socialnih spon primernih njuni starosti, telesni razvitosti in družbenemu položaju, pa vendar tako polna ljubezni do drugih in sebe. Bi bili otroci kot Pika Nogavička zelo naporni? Verjetno, a kako čudoviti ljudje bi bili! Povezava do spletne strani.
S to zgodbo se je odprl prostor v pripovedovanju zgodb
Sledite povezavi. Spatial.

Thomas'grandmother_picture Rodila se je leta 1914, in v letu 1999 se ji je izpolnila želja. »Želim si v naročje vzeti novega vnučka".

Zakaj je moja babica skrivnostna junakinja mojega otroštva? Zapisal Thomas

Kljub vsemu, kar je doživela – (1. svetovna vojna v čas otroštva, 2. svetovna vojna v času materinstva, pobeg iz države in izgnanstvo, malo denarja v času DDR, poroka z moškim, ki kot trgovec v KONSUM -u (prvi vodja prodajnih mest samopostrežne trgovine v Leipzigu), nikoli ni imel časa za družino). Od časa do časa je bial na vodstvenem položaju – nikoli se ni pritoževala in bila je tako pozitivna in hvaležna.

Mogoče jo lahko opišem, kot žensko, ki je imela razvit občutek dolžnosti... Kakor koli že, dala mi je veliko popotnico za življenje. Med drugim me je naučila tudi kuhati in šivati na šivalni stroj, za katerega je leta dolgo varčevala.
JŠe vedno imam ta šivalni stroj in naučil sem sina, kako ga uporabljati. Vendar, če pogledam nazaj , mislim, da je bil najbolj dragocen nauk, ki mi ga je dala ta, da je treba biti hvaležen in ponižen in slediti zapovedi »Stori to sam, nihče drug ne bo namesto tebe«

Vedno je imela čas.
Ne glede na to, kaj je imela postoriti v gospodinjstvu ali kot vodja prodajne točke v času kmetijskega sejma AGRA v času DDR (vodila je 200 prodajalcev) je zmeraj našla čas zame.

Njeno potrpljenje je bilo brezmejno
»Daj preberi še enkrat babi« »Še se igraj z mano« – ni problema... »Pokaži mi še enkrat na šivalnem stroju, kako se to naredi, večkrat razloži recept... Zmeraj je prisluhnila našim prepirom in predlagala rešitve.

Imela je veliko izkušenj, nihče jih ni imel več kot ona
Ko sem prišel navdušen k njej in nisem imel rešitve, me je vedno pomirila s primeri iz svojega življenja in pokazala rešitve. še posebej v času Žametne revolucije okoli leta 1989 ji je uspelo nekoliko razčleniti moje vročeglave misli. Spomnim se njenega stavka: "Država ni tako slaba, vojne ni in imamo dovolj hrane in streho nad glavo." Glede na njeno preteklost, ji je veljalo prisluhniti..

Bila je most do preteklosti
Še vedno se spominjam fotografije, ki je visela pri njej na steni: miza na vrtu, na njej bel prt, nekaj rož, na sredini posodi za torte in kavo za 10 ljudi: rojstnodnevna zabava kmalu po 2. svetovni vojni. Povedala mi je, za kar sem sem posebej hvaležen, da niso pomembne materilne reči, pomembni so ljudje. To sporočilo je še posebej vredno, če upoštevamo, kako se danes naš planet bori s posledicami naše prekomerne porabe.

Moji babici Zapisala Christina

Umrla si pred 7 leti, mirno v spanju. 98 let ti je bilo. Še vedno se spominjam, kako čuden se mi je zdel pogrebni obred – čudne razumske odločitve, ki jih moraš sprejemati, medtem ko si strt od žalosti, denimo, izbiranje območja pokopališča, kjer želimo biti pokopani. Spomijam se, kako sem na pogrebu, skupaj z brati in sestrami, nosila žaro s tvojim pepelom. Trajalo je leto dni, dokler nismo izpraznili tvoje sobe, čeprav tam že dve leti pred smrtjo nisi več živela. Že takrat se od nekaterih stvari nismo mogli ločiti: od tvojega modrega klobušla, ki smo ti ga podarili za rojstni dan pred letom dni, pa od odškrinjena bela budilka, ki je v tvoji nekdanji hiši lrajevala na polici ob kaminu. Odkar pomnim je bilo tam. Otroci smo jo navijali in čakali, da je zazvonila. To je bila ena naših iger. Druga igra spet je bilo šivanje gumbov na kos blaga – mislim, da so v kovinski škatli skrivala zbirka tvojih gumbov , tudi v tisti sobi, najverjetneje blizu tvojega šivalnega stroja. Vedno si si želela biti šivilja, a to nikoli ni bilo mogoče pa, čeprav si bila tako nadarjena in vztrajna. Ženske niso zaslužile denarja, moški so ga. Zato si vso svojo ljubezen in moč posvetila skrbi za druge. Skrbela si za svojega očeta, moža, otroke, vnuke.

Ko sem pisala pogrebni govor zate, mi je znova postalo jasno, kako neverjetno različna so naša življenja. Odraščala si v svetu konjskih vpreg – zate je bilo nesprejemljivo, da sem se pri dvajsetih letih prvič podala v Zružene države. Meni nihče ni rekel, da ne smem slediti svojim željam, zato, ker sem ženska, za razliko od tebe, No, tukaj sem se morala malo bolj potruditi in si priadevati, kot će bi bila moški, ampak moji starši niti za trenutek niso pomislili, da jaz ne bi mogla storiti karkoli. Si sploh razumela, kako je teklo moje življenje v času univerzitetnega študija, moja potovanja, delo na računalniku? Nikakor. toda nikoli nisi podvomila, da je to prav zame. –Če bi bila danes med nami, bi bila ponosna name. In tako je bila vrsta na nas, da poskrbimo zate. Ponavadi sem te peljala k zdravniku in v trgovino. Obsedeno si zlagala posodo v pomivalni stroj in obešala perilo, ker sta to bili eni redkih opravil, ki si jih še zmogla, ko si se preselila k mojim staršem. Dobro si zdržala, ko je moja sestra ob vsakem božiču teden dni maratonsko pekla piškote. Po drugem dnevu si bila že mrtvo utrujena. Občasno si se zasmejala ob opolzki šali, a zelo te je skrbelo, da se to za dame ne spodobi. Spomnim se, kako se je tvoja hladna roka počivala na moji, ko si ob zadnjem Božiču tvojega življenja zaspala za mizo, ko pa sem te vprašala, če želiš proč, si rekla "samo še malo". Jaz sem bila zadnja, ki te je videla živo. Pogovarjali sva se, četudi ti je misel odplavala drugam. Ni me motilo, poskušala sem ste poiskati v tvojem svetu. Vprašala si me, če bom šla s teboj. Nisem vedela, kaj imaš v mislih in sem odgovorila: »Seveda bom , če bom imela čas«. Nisem imela časa. Nekega dne bom tam. Še vedno si tukaj z nami – v stvareh, ki jih povemo., v budilki, nad kaminom, v izgledu moje matere in mene. Hvala.

Lella Costa: Ne znižujte naše vrednosti zato, ker smo stari, smo veliko več kot to! Zapisala skupina "laboratorij občutenj" Thiene

Draga Lella,
tvoj način nas je zmeraj nasmejal in hkrati zresnil. O nas ženskah govoriš na smešen, ironičen, nikoli vulgaren način. Hkrati pa spretno postavljaš pomembna vprašanja v monologih. Vsi te poznamo, nekateri iz gledališča, kina, nekateri iz filmov ali kabarejev, vendar nismo vsi videli tvojega filma pred zaprtjem države leta 2020. Govorila si o nas, starejših, kako so nas označili, stisnili v kot, kako smo med pandemijo postali breme. Nekateri so dejali, da bi morali že izginiti s prizorišča, da bi tako zaščitili gospodarstvo. Opisala sinas tako sladko in tako popolno, zato ker si v resnici ena od nas in tvoja čustva so nas prežela, ali smo jih zalutili. Hvala, ker si bila ob nas, da se je šlišal naš glas, hvala, da si izgovorila, kar smo mnogi razmišljali v samoti prazne hiše.

Franca Viola: Prva ženska, ki je zavrnila prisilno poroko Zapisala Mariarosa M., skupina "laboratorij občutenj" Thiene

Sramota," so govorili. "Izgubila je čast," so dejali. Toda nič od tega ni veljalo za Fraco. Časopisi so poročali o novici in spominjam se, da sem bila nad zgodbo navdušena. Bli sva enako stari. Dobro se še spominjam, da so ugrabitelji takoj izpustili njenega mlajšega brata, pač, ker je bil moški. Žensko lahko globlje raniš in tako so to storili z ubogo Franco. Nekaj vrstic v časopisu, da bi pojasnili, kaj se je zgodilo, a dolg članek v celoti, za razlago dinamike časti in spoštovanja, ki je prevladovala takrat na jugu Italije, drugačna, a ne preveč drugačna, od resničnosti našega podeželja. Franca je imela sečo, da je imela družino, ki jo je branila. Močna in dovolj bistra je bila, da se je uprla - v tistem času je to bilo grozno- mačističnemu pravu. Govorili so, da je zakonska zveza dovolj, da se vse popravi, izbriše zločin in se vse znova sestavi. Toda ti zakoni nikoli niso vedeli za žensko dušo in globoke rane, ki jih povzroči nasilje. O globokih ranah žrtev nasilja v tistih letih niso razmišljali. Vedno sem se počutila blizu Franci in njenim revam, in v veselje mi je povedati njeno zgodbo, ki v mojem srcu obnablja občudovanje nje in naklonjenost do nje.

Avrelija, porodničarska babica: Ženska širokega duha za našo skupnost Zapisala skupina "laboratorij občutenj" Thiene

Danes bomo posegli v zgodovino, v preteklost, ki se ne bo vrnila. V vasi so bile ženske, morda po vsej Italiji in po vsej Evropi in verjetno po vsem svetu so bile ženske, ki so pomagale materam pri porodu. Klicali so jih babice. Niso bile kot današnje babice. Tisti, ki to mislijo, jih niso poznali. Babice tistih dni so bile navadne ženske, pogosto neizobražene, niso imele zdravniškega kabineta, strojev in rokovnika. Bile so samozavestne ženske, ženske z dolgotrajnimi izkušnjami. Bile so ženske, ki so materan v času nosečnosti mazilile noge, kadar je nabreklost postala neznosna. V Borgu Redentore je živela Aurelija, zdaj pa menda živi v mestu v domu za ostarele. Aurelia je pomagala mnogim dojenčkom na svet, ljudem naše naše starosti, in spremljala je mnoge mater eskozi težko o obdobje tik po otrokem rojstvu. Radi se je spominjamo, tisti, ki smo jo poznali, njene vitalnosti samozavesti s katero je navdihnila matere in sebe. Na splošno pa se radi spominjamo figure babice, ki je bila v tistem času tudi mati osirioelim ženskam , sestra, negovalka in prav gotovo prijateljica, ki se ji je zaupalo.

Ida del pane: Pogum prvih korakov Zapisal Antonio O, skupina "laboratorij občutenj" Thiene

Bile so kot mnogi drugi, a v njih je bilo nekaj več. Med vojno so ženske ostale v vasi in moški so odšli na vojno. Veliko vlogo in vrednost žensk v tem obdobju si velja zapomniti, in jo, če je le mogoče, poudarjati.Tako bomo zastali ob imenu Ida Menecchi ali Menacchi. Spomin je meglen, a še vedno je poznana pod imenom Ida Kruharica. Nekateri, ki živimo na tem podroćju, smo že slišali zanjo. Ida in njen mož sta imela v 40-ih letih med vojno pekarnico s krušno pečjo. Ko je Ida ostala sama s hčerko, je dala pekarno na razpolago vaščanom.V zameno za kruh je prosila za prispevek v moki, otrobih ali krompirju. Na ta način ji je uspelo pomagati nekaj družinam in ustvarila je tudi nekakšno trgovinico, ki je počivala na izmenjavah: tisti, ki so imeli piščance, so jih dali, tisti, ki so imeli jajca, so ji dali, tisti, ki so kravo lahko obdržali pri življenju, so dali mleko in tako naprej. To je bilo malce v oporo ženskam, ki so ostale same in zmedene ob odhodu mož in sinov.

Simone De Beauvoir: "Nisi ženska, ko se rodiš, ženska postaneš" Zapisala Rosine

Simone de Beauvoir ali Jeanne Marie Bertrand de Beauvoir, je francoska filozofinja, romanopiska in esejistka. Življenje je preživela z Jean- aul Sartrom. Zavzemala se je in borila se je za družbeni položaj žensk.

Pisateljica Simone de Beauvoir velja za neodvisno in družbenih spon povsem osvobojeno žensko. Pisala je o svojem življenju in ljubezenskih razmerjih, o svojih doživljanjih Rusije, Kitajske, Združenih držav, Kube, Brazilije, itd.) Napisala je nekaj esejev, med njimi tudi "Dolgi pohod » o svojem potovanju po Kitajski. Je uspešna avtorica in za svojo knjigo «Mandarini» je prejela prestižno nagrado Prix Goncourt.

Njeno zavzemanje za ženska vprašanja je naredilo, da je njeno pisanje postalo primer opolnomočenja žensk. Po vsem svetu je priznana po zaslugi feminističnega eseja z naslovom "Drugi spol". Leta 1970 je izdala tudi esej "Starost", v katerem razpravlja o političnih, družbenih, filozofskih in psiholoških vprašanjih, ki jih povzroča staranje.

Laura flessel: Sabljačica in nekdanja ministrica za šport Zapisala Julia

Laura Flessel-Colovic, se je rodila 6. novembra 1971 v Pointe-à-Pitre (Guadeloupe) Je francoska sabljačica in političarka.

Dobila je vzdevek «osa», kajti nasprotnike je udarjala v nogo. Prejela je največ medalj med vsemi sabljači v francoski zgodovini. Že od otroštva dalje se je zmeraj borila proti predsodkom, raje je imela ogrinjalo in poletni suknjič kot igrače, ki ji jih je ponujala mama. Sama pravi, da se je obnašala kot fant. "Dolgo sem potrebovala, da sem spoznala, da sem lahko tudi očarljiva". Zato je razumljivo, da ji je sabljanje najljubši šport. Od 14. leta dalje je sodelovala na številnih tekmovanjih. Izbrala je meč. Dolgo je to bilo moško orožje, z njim je je sodelovala na igrah v Atlanti leta 1996.

Izurila se je v sabljanju in je petkratna olimpijska prvakinja - v sabljanju žensk je na olimpijskih igrah osvojila dve zlati medalji. Ima šest naslovov svetovne prvakinje in en naslov evropske prvakinje. 17. maja 2017 je bila imenovana za ministrico za šport v času Édouarda Philippa v vladi predsednika Emmanuela Macrona. Svoje vladne dolžnosti je odložila 4. septembra 2018 iz osebnih razlogov.

Ula: Načrtovanje finančne neodvisnosti žensk in opogumljanje žensk, da rečejo ne Zapis intervjuja Ewa

V svoji poklicni karieri sem bila večinoma na vodstvenih položajih.

Delala sem v okolju, kjer je bilo veliko žensk, kjer so moški vedno bili, in so še vedno, na vodstvenih položajih ali na položajih, ki zahtevajo specializirano znanje (mehanika itd.). Imela pa sem priložnost delati v podjetju, kjer so tudi moški bili na najvišjih položajih (direktor ...), je pa bilo tudi veliko žensk v srednjem menedžmentu. Meni nadrejena je bila ženska in ženske so imele moč odločanja. Ko sem delala v tovarni Sluzewiec, je bil menedžer moški, ženske pa so imele položaje, za katere visokošolska izobrazba ni bila potrebna. Zdi se mi, da je danes precej drugače, vse se spreminja. Ko sem bila zaposlena na Inštitutu umetnosti Poljske pri Akademiji znanosti Poljske so bile tam profesorice in ženske na različnih oddelkih ali v nižjih sekcijah. Na oddelku za izdelavo oblačil je bila menedžerka ženska, odločala je o vsem. Oblikovalke so bile tudi ženske. V delovnem centru, v okviru velike oblačilne zadruge, je bil vodja zelo usposobljen moški, jaz pa sem bila ekonomska direktorica.

Ko ste bili otrok, kdo je odločal pri vas doma? Kako je to bilo?

V letih med 1930 in 1940 moja babica ni bila zaposlena, kuhala je in pospravljala, pazila je, da so imeli njej ljubi ljudje dovolj hrane, kajti moških ni bilo, da bi jo priskrbeli. Dedek preminul mož pa ni bil poglavar družine in je babica odločala za vse. Lahko bi rekli, da je obstajal matriarhat.

Kako pa kaj prijateljice?

Moja najboljša prijateljica je bila odvisna od moža in večina mojih prijateljic enako. Njihovi možje so bili na visokih položajih in so dobro zaslužili, tako da so bile njihove žene finančno odvisne od njih. Ena od mojih prijateljic je bila povsem odvisna od moža. Nikoli nisva o tem govorili, a sem imela o tem svoje mnenje in zame je bilo vse skupaj presenetljivo, saj sem doma sama odločala, ker sem imela svoj denar. Kar pa se moje prijateljice Marije tiče, ji je denar dajal mož, a odločala je ona.

Ste kdaj v službi doživeli neprimerno, seksistično vedenje?

Na enem od mojih delovnih mest sem imela direktorja, lepega ločenca. Vedno je dobil, kar je hotel. Nekega dne je hotel, da mu pomagam, vendar je namigoval, da hoče, da ostanem po službi, da bi opravila še neko delo. Sodelavci so mi pripovedovali, kako je z njim, zato sem že vedela, kaj me lahko doleti in sem bila previdna. Nato mi je ukazal, naj nekaj naredim zanj, zato sem mu vrgla dokumente v obraz in mu zabrusila, da naj si naredi sam in odšla. Potem sem zbolela in vzela tridnevno bolnišnko in, ko sem se vrnila, mi je tajnica izročila odločbo o takojšnjem prenehanju delovnega razmerja iz organizacijskih razlogov. Mislim, da so vsi moji kolegi vedeli, za kaj gre ali pa so vsaj slutili. Ko sem bila mlada, sem bila zelo lepa in pametna. Vedno sem si želela, da bi ljudje okoli mene vedeli, da lepa ne pomeni neumna – zmeraj sem izpite in tudi delo dobro opravila, a sem uspešnost morala zelo pogosto dokazovati.

Kakorkoli že, ta zgodba sploh ni vplivala na mojo kariero, saj sem na srečo nekaj dni kasneje, zahvaljujoč prijateljem, izvedela, da iščejo ekonomista ali ekonomistko v večjem podjetju in so me tam sprejeli. Ko sem prišla nekdanjemu direktorju to povedat, me je ves preplašen povabil na večerjo, da se posloviva, mislim pa, da me je hotel prepričati, naj ostanem. Ponudil mi je, da umakne odpoved in mi zagotovi dvojno plačo. Dejala sem mu, da potem, kar se je zgodilo, ne moreva več delati skupaj.

Valentine: Ženska, ki si je želela nositi materino ime Zapisala Rosine

20. julij je za Valentino poseben dan.

Z vnukinjo Pauline ima sestanek v mestni hiši, v svojem mestu, da izvede postopek, ki bo pomembno vplival na njeno identiteto, kot tudi na njeno družino. Leta 1940, ko je bilo Valentini 12 let, je prišla policija in je deportirala njeno mamo, Judinjo. Valentina je na srečo ostala, zahvaljujoč sosedom, ki so jo skrili v svoji hiši. Takrat je postala sirota in za mamo so se izgubile vse sledi. Zdaj, pri 94 letih, pa se je zahvaljujoč zakonu o spremembi imena, odločila dodati očetovemu še materino ime. 1. julija 2022 so v Franciji izglasovali Zakon o spremembi imena. Ta zakon omogoča ljudem, da nadomestijo svoj priimek po očetu s priimkom matere ali pa ime matere dodajo k priimku, ki so ga dobili ob rojstvu. Njena vnukinja Pauline želi nositi in prenesti tudi na hčerko novo ime, ki vključuje ime njene babice in Paulinine prababice. Tako zdaj obstoja način, da Valentina in njena vnukinja Pauline obelodaniita imena svojih prednic.

Amália Rodrigues: Rojena s češnjami Zapisala Luisa Oliveira

Rodila se je in umrla je v Lizboni. Je edina ženska, ki so jo doslej pokopali v državnem panteonu. Zaradi nje je fado postal prepoznana nesnovna kulturna dediščina človeštva. Amalia Rodriguez je zgradila lik pevke fado, oblečene v črno, pevke, ki se postavi pred kitariste in vije roke kot, da moli«. Amália je iz preteklosti izbrskala pesnike in dala mesto sodobnim pesnikom in skladateljem. Njena glasba ji je odprla pot v gledališče, na filmsko platno, televizijo in največje odre sveta. Leta 1950 je nastopila na razstavah Marshallovega načrta za Evropo (Berlin, Dublin, Pariz, Bern). S svojim prvim nastopom v Parizu, leta 1956, na poslovilni zabavi Josephine Baker v pariški Olimpiji, se je začela njena mednarodna kariera. Ta jo je vodila na vse celine. Pela je v različnih jezikih, v portugalščini, španščini, italijanščini, francoščini in angleščini. V Cannesu je prejela tri nagrade MIDEM za izvajalce, ki prodajo največ plošč v državi. Takšno priznanje so prejeli le še Beatlesi. Na Portugalskem je prejela številne nagrade kakor tudi v številnih drugih državah, kjer je nastopala. Uspešna je bila zaradi svojega glasu in prodorne »bistrine », ki se zrcali v njenih interpretacijah. Nekdanje dekle, prodajalka limon na ulicah Lizbone, je v ostalo v kolektivnem spominu Portugalcev kot neodvisna ženska, ki je povezala kulturo z vero, trpela zaradi govoric o svoji povezanosti z Estadom Novo in ostala zvesta tistim, ki jih je preganjala oblast. Bila je pevka fada, s katerim je Portugalska doživela eno svojih najpomembnejših in izjemnih kulturnih preobrazb 20. stoletja. https://amaliarodrigues.pt/pt/home/

Maria de Lurdes: Osebnost, etika in značaj Zapisala Luisa Oliveira

Zanima me človek, zanima me sreča, a za srečo človek potrebuje vsaj malo dostojnastva. Kako lahko stremimo k sreči, če teh okoliščin ni? To je bilo eno od mnogih vprašanj, ki jih je Maria de Lurdes Pintasilgo postavila javnosti.

Pomembna je bila njena vloga pri ustanovitvi Grala, mednarodnega katoliškega gibanja na Portugalskem, gibanja, ki je spodbudilo vse, da so se pričeli zanimati za prihodnost. To gibanje je prekinilo zs konzervativno vizijo katoliške cerkve. Gibanje je načrtno dajalo pomen ženskam, njihovi družbeni vlogi kristjank in pomenu zavezanosti javnemu dobru. Mnogi so Mario imenovali “inžinirka utopije” in vendar je v zgodovini Portugalske bila prva ženska, ki je prišla na vodstveni položaj v velikem državnem podjetju CUF (1953). Bila je prva ministrica (1974), in bila je prva premierka. Na tem mestu je bila približno šest mesecev med letoma 1979 in 1980. Bila je tudi predsednica Komisije za ženska vprašanja(1986) , ki e zdaj imenuje Komisija za dejavno državljanstvo in enakost spolov - CIG.
Iskrenost pogleda, empatičnost, in odločnost njenega glasu so navdihnili številne ženske, ki so vstopile v politično življenje v svetu, kjer prevladujejo moški.

Pismo Etty Hillesum Zapisala Silvia Lemos

Draga Etty,

V mojem življenju je bilo več žensk, ki so me navdihnile: babice, tete, mati, prijateljice. Zelo sem hvaležna za bližino, ki sem jo imela, in jo še vedno imam, z njimi. Zaradi njih sem dvignila glavo in začutila rahlo sapico sredi vročih dni. .

In ti, Etty Hillesum, si me večkrat v življenju navdihnila, kadar sem tavala v megli. Berem tvoja pisma in dnevnike in zdi se mi kot, da te poznam od nekdaj. S tabo sem spoznala, da je mogoče zaščititi nekakšno notranje sonce v času, ko na nas leže mrak. V tvoji zgodbi o Judinji, ki se je spreobrnila v kristjanko, odkrivam čudež, ki se lahko pojavi tudi, če nas življenjske okoliščine pritisnejo ob steno. V obdobju, ko so vas potisnili v geto, kjer je bilo vam, Judom, dopuščeno živeti v času nemške okupacije, si se zazrla v nebesa rekoč: "Človek bi moral biti zmožen živeti tudi brez knjig, brez česarkoli«. Nekje se bo še zmeraj našel obliž za rano in toliko prostora naokoli, da se bodo roke lahko združile in molile.«
V tem je zame velika lepota. Dotaknila si se me s svojo očaranostjo s skrivnostjo življenja. Tvoje dostojanstveno vedenje sredi revščine je veličastno. Tako pogosto diham s teboj, tako kot ti, plavam po površini morja, razmišljam o zvezdah, in življenje mi je milo. Ta sapica z morja me tako pogosto rešuje.

Moja babica Zapisala Teresa Laranjeiro (67)

Moja babica se je rodila leta 1901 v vasi, ki leži v občini Viana do Castelo, v času, ko je moj praded po materini strani tam delal kot zdravnik. Po njenih besedah je ona bila prva hči ob treh nagajivih sinovih. Tiho in lepo lepo dekle je bila in nikomur ni povzročala težav, kot so dejale priče tistega časa, s katerimi sem živel. Z veliko smisla za humora je govorila: " Bila sem trapa, več kot trapa".

Morda so jo prav zaradi vzornega vedenja v šoli izbrali, da je kralju D. Manuelu II ob obisku v Viani predala šopek. Kmalu soje izkazala spretnosti za rokodelstvo, vezenje, slikanje, šilljenje, kar je izkoristila tudi njena družina v času, ko so doma izdelovali bale. Po njenih besedah je naredila na stotine gumbov za bale svojih bratov, ki so se, ko so bili še zelo mladi, Izselili v Brazilijo,
Učila se je igrati klavir, slikala je in se pripravljala na izipite v nižji gimanziji. Časi niso bili lahki in oče ji je rekel, da si bo morala sama preživljati.

Pri 39-ih je odovela in do nje so bili sovražni, ker je v tem stanju vlagala denar v izobraževanje njenih, takrat najstniških, hčera. V najem je oddala del hiše, upravljala je s svojim skromnim premoženjem in opravljala je nezahtevna dela. Za žensko z obale Minha, kjer je matriarhat močan, to ni bilo nič nenavadnega.
Toda konec koncev, kaj je bilo tako posebnega v tej babici, s katero sem si bila blizu od rojstva do njene smrti pri 83? Iskrenost, prijaznost in lepota.

Ta babica, ki je z nama, njenima vnukoma igrala karte, ki je z nama igrala "pico pico« in druge igre, ki nam je in pripovedovala zgodbe, da bi nas zabavala, ta babica nikoli ni oklevala, ko me je okarala, če se nisem lepo vedla. Znala je pozdigniti glas nad odraslim bratom, če se je neprimerno izražal, Vendar pa je babica je zmeraj našla opravičilo za tiste, ki si z njo niso bili tako blizu kot mi. Bila je prijazna, pa ne kar tako prijazna. Njena prijaznost je bila tista »višja vrsta inteligentnosti« kot je nekoč zapisala zapisala Agustina Bessa-Luís.
Njena duša je bila umetniška . Cenila in opazovala je lepoto, pa naj je šlo za lepo obšito gumbnico, modno oblačilo, ali svež in mlad obraz, lepo telo, sliko, sobo ali hišo, ali pokrajino. In cvetje v njenem vrtu. Znala je poslušati in deliti dobre nasvete. Starše, strice, brate in sestre, ki so bili že šibki in stari, je spremljala ob smrtni postelji in jim zapirala oči, .. tako zelo naravno je to počela.

Pismo Maji Morgenstern, "zvezdi danici”, ki je zanetila iskrico v meni Zapisala Maria

Draga Maia Morgenstern, ,

pišem vam to pismo, ker vam želim povedati, kako neverjetni ste. Dotaknili ste se mojega srca (in najverjetneje srca milijonov iz Romunije in širokega sveta). Navdušili ste me z interpretacijo svojih gledaliških in filmskih vlog, pa tudi s svojimi nastopi v javnosti za ohranitev miru in varovanje okolja. Od nekdaj me navdušujete s svojim odnosom do življenja in umetnosti, s pogumom in trdno predanostjo izraženim mnenjem in besedam. Navdušili ste me, ker ste pogumni, drugačni, zato, ker stavri naredite in spremenite! Zaradi vas sem si ostrigla lase. Nimam javnega imena, pa vendar se že od mladih nog posvečam naravnemu in socialnemu okolju. Delam v izobraževalnem sistemu in tako lahko vplivam na odnos številnih učencev do sveta. Lahko jih usmerjam k osveščenemu vedenju do okolja in k varovanju življenja v različnih oblikah. Vaše nastope sem pogosto uporabila kot vir navdiha ali za predajanje odmevnega sporočila mlajšim generacijam – zato še danes svojim učencem predvajam zdaj že popularni video posnetek o romunskem zlatu, ki jih vabi k razmisleku o vrednosti človeškega življenja. Ponosna sem, da sem, tako kot vi, državljanka Romunije in hvaležna sem, da vas lako spremljam na odru in zunaj odra.
Vidéo

Maricica Puica: Ambiijozno dekle z zlatimi lasmi Zapisala Gheorghe

Vedno sem občudovala preproste ljudi, ki so se prebili na vrh. Prepričana sem, da je resnična vrednost nekoga odvisna od tega, koliko se trudi, da postane to, kar lahko postane, pa čeprav morda cilja ne doseže. Toda, kadar se vse zaroti proti nekomu, a se ta še zmeraj trudi, mislim, da imamo opraviti s človeško veličino. Spominjam se, kako sem z velikim zanimanjem spremljala nastop romunskih atletov na olimpijskih igrah, zlasti v času komunizma, ko so bili športniki in športnice naše države plamenice, ki so v svet ponesli ne le našo zastavo, marveč tudi naše vrednote in upanja. Na Poletnih olimpijskih igrah v Los Angelesu leta 1984 se je mlada zlatolasa ženska prebila v zgodovino športa kot prva olimpijska zmagovalka teka na 3000 m (bila je prvič na olimpijskih igrah) in tisto leto me je presunila. Bila je povsem nova in zagotovo ne med najboljšimi. Leto poprej je celo doživela težko nesrečo in nihče v njenem stanju ne bi mogel tekmovati na olimpijskih igrah. Toda Maricica je tekla kot nobena druga in je zmagala. V štirih zaporednih dneh se je udeležila štirih tekov – pred njo tega nihče ni niti poskusil – vendar je ostala zbrana in spet je zmagala in spet je osvojila bronasto medaljo v teku na 1500 m. Kasneje je priznala, da "je bilo težko in cena je bila visoka", vendar je bila prepričana, da če bi imela le še nekaj ur več počitka, bi se lahko odrezala še bolje. Zlata medalja ali bronasta medalja ali pa nobena medalja, Maricica Puică je model vztrajnosti in ambicioznosti, trdega dela in koncentracije. Vplivala je name, da ob preizkušnjah vztrajam.
Vidéo

Ana Gaspar: Borba preproste ženske za preživetje spreminja življenje tistih, ki se zanj borijo Zapis V.O

Poročila se je, ko ji je bilo 14 let in pri 24 -ih je že odovela in bila mati dvema otrokoma. Bila je preprosto, neizobraženo kmečko dekle, kajti v tistih časih so dekleta spodbujali, da naj se poročijo, še posebno, če so bila revna. Če so bile ženske mlade, so se naslonile na finančno pomoč moža, namesto, da bi šle v šolo in se bolje izobrazile. Ko je odovela, se je tako znašla z dvema majhnima otrokoma in brez dohodkov. Lahko bi bila ostala v svoji vasi, lahko bi bila obdelovala zemljo, a vedela je, da bi to bilo trpljenje zanjo in otroke. Bilo ji je jasno, da je izobrazba pomembna in odločna je bila, da bo otrokom zagotovila boljše življenje. Postala je medicinska sestra, a življenje v mestu sprva ni bilo rožnato. Lačni so bili, zeblo jih je, ponoči niso zatisnili očesa in ona je žalovala za ljubljenim možem.

Vse življenje je delala v bolnišnici Lugoj in postala je ena najbolj spoštovanih in priljubljenih sester. Zdravniki so hvalili njeno delo in predanost, bolniki so ji bili hvaležni za prijaznost in nežnost, sodelavci so se nanjo zanesli, tako poklicno kot sicer. Celo po upokojitvi so k njej prihajala darila bolnikov, za katere je skrbela četrt stoletja pred tem. Povsod v mestu je srečevala ljudi, ki jih je poznala, ki so jo cenili. Zrasla je zahvaljujoč lastnim močem in bila je spoštovana članica svoje skupnosti, četudi je bila skromnega porekla , a njena volja do dela je bila trdna. Ni se več poročila, a otroke je pripeljala skozi šole. Njeni vnuki so diplomirali na univerzah in tako se ji je izpolnila največja želja. Znanje ji je omogočilo reševati številna življenja, tudi njeno in moje življenje.

Želela bi povedati le eno, da je tistih, ki ste jim pomagali vse manj, a vaše življenje je imelo smisel!”

Maria Grosu: Prijazna gospa, ki je svojo energijo posvetila izobraževanju otrok Zapisal Dan

Draga učiteljica,
spomnim se vaših kostanjevih las in zelenega krila, vaši toplih oči za očali, odločnih, a vendarle prijaznih besed, s katerimi ste želeli pritegniti našo pozornost, spomnim se vaše kaligrafske pisave na tabli, vaših rok in glasu … “Uporabite svoj potencial!” ste dejali, a s tem ste mislili “Borite se za tisto, v kar verjamete!”. V tistih štirih letih, ko smo bili skupaj, ste za nas naredili tako zelo veliko, da bi nas naučili, naj verjamemo vase in da ostanemo zvesti svojim moralnim vrednotam.

Dali ste nam svoj čas in znanje, odpovedali ste se celemu letu, ki bi ga lahko preživeli s svojim vnukom, samo da ste bili z nami do konca šolskega ciklusa, tvegali ste svojo svobodo, da ste nas v težkih časih učili o krščanskih obredih, vložili ste vso svojo energijo, da ste oblikovali naše misli in duha. In za to sem vam hvaležna!

Upam, da me lahko vidite, kjerkoli že ste, in da ste ponosni na to, kar sem dosegla … Tudi jaz sem učiteljica in lahko le upam, da lahko svoje učence navdihujem, da se razvijajo, uporabljajo svoj potencial in ostajajo zvesti svojim prepričanjem tako, kot ste vi navdihovali nas!

Vida Tomšič: Izjemna ženska Zapisal A. Šolar

Naslov: Po drugi svetovni vojni je bila Slovenija pred drugimi državami na področju ženskih pravic
Vida Tomšič, odvetnica, univerzitetna učiteljica, političarka in družbena aktivistka. Po drugi svetovni vojni je bila Slovenija/Jugoslavija napredna na področju ženskih pravic. Vida Tomšič je bila že pred vojno komunistka in njen prispevek k pravicam žensk je še vedno čutiti. Bila je mednarodna aktivistka za pravice žensk. Kot članica jugoslovanske komunistične stranke je pripravila načrt za emancipacijo žensk po vzoru mednarodnih zahtev ženskih gibanj. Njena prizadevanja so bila prizadevanja za politično enakost moških in žensk, za varstvo reproduktivnih pravic žensk, socializirano skrb za izobraževanje otrok, za delo. Njen program, ki je nastal že v predvojnem času, je kasneje, po letu 1945 pripomogel k oblikovanju številnih politik. Vidi Tomššič je uspelp ustanoviti sistem socialnih institucij v sicer razrušeni državi, s čimer je želela zagotoviti socialne pravice vsem, zlasti pa ženskam in otrokom. V OZN je predstavljala Jugoslavijo. Predsedovala je ECOSOC-u in bila je izvršna članica Zveze za načrtovanje družine. V časih, ko se je Simone Veil še borila za zakon o prekinitvi nosečnosti, je bila Slovenija poznana po skoraj ničelni umrljivosti dojenčkov. Imela je tudi odličen center za načrtovanje družine, novo zgrajene osnovne šole, ki so spodbujale enakost spolov, številne nove vrtce itd. - zaradi izjemnega prispevka in vztrajnosti Vide Tomšič in njene močne volje. Komaj danes jo razumem. Komaj danes jo spoštujem.

Meta Kutin: Vedoželjni duh Zapisal M. Živec

Meta se je rodila v Ljubljani. Ko je bila stara 18 let, ji je mama predlagala, naj študira arhitekturo zato, ker je bil eden od njenih sorodnikov gradbeni inženir. Izkazalo se je, da je to dobra izbira. Zaradi vedoželjnega uma in nagnjenosti k inoviranju se je Meta z nekaj pomoči mentorjev pričela zanimati za izobraževanje starejših . Začela je razvijati izobraževalne programe, ugotavljati, za kaj so starejši občutljivi v grajenem okolju in pričela je preučevati vpliv starejših na okolje in obratno. V dolgoživi družbi je to pomembna tema. Pred kratkim je konceptualizirala in izvedla dve veliki razstavi v zvezi z City 65+, posnela je film o tej temi, sprožila je novo temo v strokovni literaturi in bila povabljena, v upravni odbor nekterih nevladnih organizacije s področja arhitekture in urbanizma. Trenutno je doktorska študentka, prejela je nekaj nagrad in zdaj je moja mentorica na Slovenki UTŽO. Seznanja se z madžarsko kulturo ,saj je njen mož Madžar.

Nives Ličen: Življenje za učenje Zapisala D. Cizelj

Nives Ličen se je rodila v vasici na zahodu Slovenije. V svoji vaški osnovni šoli je bila odlična učenka pa tudi kasneje, na gimnaziji v bližnjem mestu. Glede na odlične učne dosežke so ji učitelji predlagali, da naj študira medicino, ki je bila takrat med najbolj kodificiranimi študiji in poklici. Zelo je spoštovala svoje učitelje, in odrasle na sploh, in z veseljem je sledila njihovim nasvetom. Bila je že v tretjem letniku študija medicine, ko je dojela, da ne more delati z bolniki, ki jih morda ne bo mogla pozdraviti. Dovolj pogumna je bila, da je opustila študij in se vpisala v študij andragogike. V letu 1984 se je priključila skupinici študentk, ki jo je vodila dr. Ana Krajnc in pričela je raziskovati povsem novo temo izobraževanja starejših. Kasneje jo je to dejstvo pripeljalo do nove življenjske poti. Vstopila je v akademski svet, a nadaljevala je z delom v resničnem življenju, z ljudmi, ki potrebujejo pomoč. Sprožila je številne inovativne nacionalne pobude in postala je ena najbolj cenjenih univerzitetnih učiteljic na svojem področju. Zdi se mi posebna zaradi svojih vrlin. Velikodušno razdaja znanje, energijo in ves čas podpira druge na precej različne načine. Dokazala je, da je v življenju moč biti predan drugim, kar je pomembno, še posebej takrat, ko ima nekdo vpliven družbeni položaj. Javno ime jo obvezuje, da se bo še naprej borila za socialno pravičnost. Tako čuti.

Alenka Hebar: Enake možnost za vse Zapisal A.Trontelj

Alenka je študirala andragogiko. V času študija se je seznanila s številnimi ustanovami in pričela je delati prostovoljno v nekem slovenskem zaporu. Tam je pomagala dvema zapornikoma, enemu, da je prišel do mature in da je pričel študirati strojništvo. Z njeno pomočjo so enemu od njiju na Andragoškem centru Slovenije podelili javno priznanje, nagrado za učenje. To je bilo prvič, da je nagrado prejel zapornik. Alenka je končala podiplomski študij družinske terapije in nadaljevala z doktorskim študijem andragogike. Ko je ugotovila, de je veliko brezposelnih (v tistih časih je bilo veliko ljudi brez dela), je opravila izpite, ki dokazujejo, da ima tudi kompetence na področju računovodstva in angleškega jezika. Opravila je še državni izpit iz socialnega dela in socialnega varstva. Korak za korakom je ustvarila agencijo, ki se ukvarja s preveč zadolženimi. Spoznala je svojega bodočega moža s tremi odraščajočimi otroki. Zelo se je trudila, da je slednje prepričala, da naj študirajo. Zelo skrbna mati je Roku, mlademu fantu. Všeč mi je, ker je zanesljiva, prežeta z željo pomagati ljudem (včasih kar preveč), ker je po naravi nagnjena, dajanju in ji je to v veselje.