True to Age True to Gender

Dedicat planificării educației adulților pentru abordarea aspectelor de gen și vârstă, „True to Age, True to Gender” (TAG) este un proiect Erasmus+ care țintește să împuternicească femeile vârstnice – un efort cu adevărat inovator.

Proiectul

În cadrul proiectului Erasmus+ „True to Age, True to Gender” („Adevăr despre vârstă, adevăr despre gen”) toți partenerii au devenit mai senzitivi atât față de aspectele societale, cât și față de cele sociale ce privesc femeile: egalitatea de gen, drepturile femeilor și nevoia de a introduce conținuturi referitoare la aceste aspecte în educația femeilor vârstnice. Partenerii sunt conștienți câ vârsta bătrâneții și aspectele de gen trebuie să fie prezente în cadrul oricărui program educațional dedicat femeilor vârstnice pentru a le face pe cursantele vârstnice să se simtă mai confortabil cu privire la vârsta și genul lor, să fie mai încrezătoare în sine și poate să fie mai capabile să devină activiști sociali preocupați de condiția femeii.

Proiectul TAG utilizează aspectele de gen ca factor declanșator și ca instrument actualizat pentru a încuraja cursanții adulți să înțeleagă istoria UE și valorile comune și, deopotrivă, să îi stimuleze în direcția învățării pe tot parcursul vieții și în a deveni mai activi în cercurile lor sociale. În același timp, proiectul aduce în plan central valoarea și rolul femeilor de-a lungul istoriei.

Pentru a atinge aceste obiective, partenerii au dezvoltat:

un manual – cadru conceptual: istoria femeilor minimalizate și invizibile ca factor catalizator pentru o mai bună înțelegere a valorilor comune ale UE și pentru promovarea participării active a vârstnicilor în procesul de învățare pe tot parcursul vieții;e

un curs mixt pentru formatorii care activează în domeniul educației adulților: educația socială, digitală și de gen pentru cursanții vârstnici;

o hartă interactivă a UE „Crearea femeii de-a lungul istoriei”;

o colaborare narativă cu grupuri de lucru și elaborarea unor povești digitale.

Pentru a afla mai multe informații, accesați platforma True to Age, True to Gender aici .

Cărți digitale:

După parcurgerea unui lung traseu narativ, focus group-urile noastre locale au dezvoltat aceste cărți digitale care ne povestesc despre diferitele interpretări și perspective pe care generațiile vârstnice le au asupra socieții noastre și asupra bagajului cultural, cu o centrare specială asupra aspectelor de gen. Ei au împărtășit cu noi credințele lor cu privire la rolul femeilor de-a lungul unor perioade specifice ale istoriei europene în cadrul acestor povești introspective și auto-reflectante.

Parteneriat european

După parcurgerea unui lung traseu narativ, focus group-urile noastre locale au dezvoltat aceste cărți digitale care ne povestesc despre diferitele interpretări și perspective pe care generațiile vârstnice le au asupra socieții noastre și asupra bagajului cultural, cu o centrare specială asupra aspectelor de gen. Ei au împărtășit cu noi credințele lor cu privire la rolul femeilor de-a lungul unor perioade specifice ale istoriei europene în cadrul acestor povești introspective și auto-reflectante. TAG este un proiect Erasmus+ KA204 pentru educația adulților, coordonat de șapte parteneri:Asociația de Terapie Familială și de Cuplu Timișoara (România), Domspain (Spania), Universitatea Slovenă pentru Vârsta a Treia (Slovenia), Wisamar Bildungsgesellschaft (Germania), Asociația Culturală N.E.T. (Networking Education Training) (Italia), Desincoop - Desenvolvimento Economico, Social e Cultural CRL (Portugalia) și Les Apprimeurs (Franța).

Erasmus+ project

Sprijinul acordat de Comisia Europeană pentru realizarea acestei publicații nu reprezintă o aprobare a conținutului acesteia, care reflectă doar punctul de vedere al autorilor, iar Comisia nu poate fi considerată responsabilă pentru orice utilizare a informațiilor conținute în ea.

Clara Campoamor: „Inspirația mea de a privi lumea într-un mod diferit și de a vedea noi oportunități pentru femei!” de Pilar Sancho Gallard (76)

Clara Campoamor a fost avocat, politician și susținătoare a drepturilor femeilor din Spania. A fost una dintre principalele susținătoare ale votului femeilor în Spania. A scris cartea "El voto femenino y yo: mi pecado mortal" (Votul femeilor și eu: păcatul meu mortal).

A fost importantă în Spania și a fost o sursă de inspirație pentru mine. Ea mi-a schimbat viața. La 16 ani, am început să lucrez în micul „birou" al unui medic, dacă poți numi acel spațiu minuscul un birou. Nu aveam o diplomă sau vreo pregătire de vreun fel, dar am învățat repede. Doi ani mai târziu, când m-am mutat într-un oraș mai mare, am început să lucrez într-o fabrică. Munca era grea, dar eram dispusă să lucrez multe ore și nu mă deranja efortul fizic. Dar pur și simplu nu mă potriveam. Toate femeile din jurul meu erau foarte aspre. Se căsătoriseră repede pentru a părăsi gospodăria părinților lor. Aveau copii și niciuna dintre ele nu era interesată să vorbească despre ceva care nu implica bârfe sau casa lor.

Îmi plăcea să citesc, iar prin intermediul cărții Clarei am știut că există mai mult în viață. Știam că viața pe care o duceau aceste femei nu era ceea ce îmi doream pentru mine. Dar aveam nevoie de bani.

Apoi am citit că Clara Campoamor, împreună cu Victoria Kent (primul avocat spaniol și politician republican), a introdus asistența medicală în închisorile spaniole. Mi s-a părut un lucru inspirat și îmi amintesc de primul meu loc de muncă ca asistent medical. Așa că am decis să studiez. Studiile mi-ar fi oferit libertatea pe care mi-o doream atât de mult.

M-am dus la cabinetul unui medic și am cerut să lucrez și eu acolo ca asistent. Am învățat să fiu asistentă medicală în timp ce lucram acolo cu normă întreagă. Am fost prima femeie din familia mea care a avut un loc de muncă în afara casei. Nu am avut nicio sursă de inspirație în jurul meu, așa că îi sunt foarte recunoscătoare Clarei și femeilor care au luptat pentru drepturile noastre și ne-au arătat că există și alte oportunități.

Maria Zambrano: „Construindu-mi propriul drum în loc să răspund așteptărilor celorlalți”. de Dolors Burló Ventura (73 ans)

Provin dintr-o familie înstărită de lângă Tarragona. Părinții mei au vrut ca eu să primesc o educație potrivită pentru o fată, așa că am avut două opțiuni: să devin profesoară sau asistentă medicală. Am decis să devin profesoară. Am absolvit și mi-am găsit rapid un loc de muncă în orașul meu. Îmi plăcea să fiu alături de elevii mei. Curiozitatea și entuziasmul lor pentru viață erau contagioase, iar asta era ceva de care aveam atâta nevoie la acea vreme. Pentru că, deși îmi plăcea munca, nu mă simțeam împlinită. Nu am simțit niciodată că acela era locul meu.

Cititul a fost întotdeauna una dintre cele mai mari pasiuni ale mele. Într-o zi, în casa unei prietene, am dat peste un text de María Zambrano. Era o eseistă și filosoafă spaniolă. Printre altele, a fost o susținătoare a necesității de a include poezia în studiul filosofiei.

Ea m-a făcut să-mi dau seama că nu vreau doar să repet ceea ce spun alții. Am vrut să am propriile mele gânduri și să le transmit mai departe, să îmi dezvolt propriile idei și să le transmit mai departe. Aveam viziuni despre unele lucruri la care nimeni din jurul meu nu se gândea. Și pentru că eram femeie, se dădea de înțeles că nu erau importante, că nu puteam să le împărtășesc sau să scriu despre ele. Nu mi s-a părut corect. Nu credeam că gândurile mele ar fi atât de diferite de cele ale colegilor mei bărbați.

Așa că am început să citesc mai multe eseuri ale lui Zambrano și ale altor scriitori asemănători. Și am început să scriu. Pe măsură ce mă simțeam mai încrezătoare, am început să-mi împărtășesc opiniile cu colegii mei de la școală. Cu prietenii, chiar și cu bieții mei părinți, care nu înțelegeau acea schimbare din mine, dar își dădeau seama că eram din nou entuziasmată de viață. Asta a fost eliberator.

Poate că nu am schimbat viața nimănui. Dar mi-am schimbat-o pe a mea, rămânând fidelă mie însămi și făcând lucrurile care îmi plăceau mai mult și eram mai fericită, iar asta este cu adevărat ceva.

„Cuvintele vecinei mele mi-au schimbat viața” de Irene Boix Messeguer (87 ans)

Dragă Paquita,
Am vrut să-mi cer scuze pentru că nu ți-am scris în ultimele două săptămâni. Sper că nu ți-ai făcut griji, căci suntem cu toții bine sau, cel puțin, la fel ca întotdeauna. Nu s-a întâmplat nimic grav, deși cred că viața mea se schimbă.

După cum știi, de când fratele meu s-a căsătorit și a plecat de acasă acum jumătate de an, lucrurile acasă sunt din ce în ce mai dificile. Sunt mai puține mâini care să muncească la câmp, în timp ce tatăl meu continuă să-și piardă din putere, abia mai poate sta în picioare. Așa cum se spune, „vârsta nu iartă”. Și nici datoriile nu o fac. Acasă, pe zi ce trece, ne făceam griji cu privire la ce vom face cu următoarea recoltă, căci dacă vom continua așa, nu vom avea ce mânca, darămite ce să vindem. Cu toate acestea, în urmă cu aproximativ două săptămâni, în timp ce mă duceam să aduc apă, am văzut o vecină care lucra în grădină și mi-a spus ceva ce simt că îmi schimbă viața. Am întrebat-o ce face, iar ea mi-a răspuns: „Nimeni nu vrea să sprijine sau să ajute văduvele, acum văd că ori noi, femeile, începem cu adevărat să ne mișcăm, ori vom muri de foame”.

După ore întregi de discuții cu tatăl meu, dar mai ales cu mama mea, scriu această scrisoare după o zi lungă de arat și de pregătit pământul pentru următoarea recoltă. Nici nu vă puteți imagina cât de bine mă simt, pentru că îl pot vedea pe tatăl meu odihnindu-se și pentru că, în sfârșit, pot ieși din bucătărie. Abia aștept să veniți și să vă arăt totul. Trebuie să ne mișcăm, verișoară dragă.
Cu drag,

Júlia Novella Carcelén: „Sunt femeia de astăzi datorită mamei mele” de Juani Martínez Novella (71 ans)

Vin dintr-un orășel din Jaen (Andaluzia), țara celor 66 de milioane de măslini. Familia mea făcea parte din clasa muncitoare. Tatăl meu lucra într-un cinematograf, reparând aparate mici pentru vecini, iar mama mea, ca majoritatea femeilor din acea perioadă și din acel loc, era casnică. A avut 6 copii și câțiva născuți morți. Când aveam 18 ani, iar sora mea mai mică avea doar câteva săptămâni, au decis să ne mutăm în Catalonia pentru a avea un viitor mai bun.

Familia noastră a decis să meargă la Reus, deoarece aveam câțiva prieteni și rude care erau deja acolo. Am găsit un apartament mic pentru toți opt într-un cartier aproape de centru. Majoritatea familiilor de acolo erau, de asemenea, din sud, așa că ne-am simțit ca acasă. Dar, așa cum se întâmplă astăzi, când există o creștere bruscă a emigrației (da, eram spanioli, dar nu vorbeam catalană și nu aveam prea multe în comun cu ei), nu ne-am simțit întotdeauna bineveniți.

Mama mea abia știa să citească, dar avea un scris frumos. A încercat să învețe catalană de dragul nostru. Voia ca noi să ne integrăm, să simțim că aparținem. Nu a fost întotdeauna ușor. Uneori, oamenii se prefăceau că nu o înțeleg, alteori o priveau de sus pentru că li se părea că are prea mulți copii. Dar a întâlnit și mulți oameni minunați care i-au apreciat situația și au făcut-o să se simtă binevenită. Ne-a spus întotdeauna că aceia erau oamenii pe care trebuia să-i asculți.

Viața ei nu a fost ușoară, s-a mutat într-o altă țară și era femeie. Era mereu tăcută și nu îndrăznea să spună ce gândește. Dar a luptat alături de tatăl meu când a fost vorba de libertatea fiicelor ei.

Ea a fost cu adevărat un model pentru mine și surorile mele. Știu că nu a fost ușor pentru ea: M-am căsătorit cu un bărbat divorțat; ea m-a sprijinit atunci când m-am separat și am decis să urmez o pregătire pentru a deveni asistentă medicală. Toate aceste lucruri au fost un șoc pentru ea. Dar în inima ei a existat întotdeauna bunătate și dorința de a înțelege. De aceea, ea este femeia care mi-a lăsat cea mai intensă impresie. Acesta este motivul pentru care sunt femeia care sunt astăzi.

Angela Merkel: personificarea germană a valorilor europene? de Lise

Când ne gândim la femeile contemporane care reprezintă valorile europene în Germania, Angela Merkel este cu siguranță prima care ne vine în minte. Acest lucru este independent de ceea ce am putea gândi personal despre opțiunile sale politice - fiind prima femeie care a deținut funcția de cancelar și care a rămas în funcție timp de 4 legislaturi, ea trebuie să apară în fruntea listei. Pentru mulți tineri germani, ea a reprezentat status quo-ul în timp ce ei deveneau majori.

Odată cu Angela Merkel, atât de multe probleme care fac parte din discursul social german au ieșit în evidență, cel mai important fiind prejudecata împotriva femeilor și a fostelor state din estul Germaniei. Aceste două etichete au fost purtate atât de proeminent de liderul țării încât nu avea cum să nu observe că era măsurată cu un alt etalon decât colegii ei bărbați. Cred că acest lucru ar fi putut face o diferență pentru generațiile viitoare. Sau cel puțin sper că acei tineri care au crescut cu Angela Merkel ca status quo nu vor mai judeca o femeie din politică după tunsoarea ei, culoarea sacoului de costum sau felul în care vorbește.

Chiar dacă nu sunt neapărat de acord cu politica pe care a susținut-o, admir rezistența de care a dat dovadă și sentimentul de fermitate pe care l-a adus în slujba sa. Cred că mulți germani nu sunt conștienți de cât de mult a fost apreciată la nivel internațional pentru acest lucru, ci o văd mai degrabă ca pe un subiect de caricatură. Recunosc că nu este cea mai carismatică figură de lider. Dar având în vedere că a avut de gestionat multe crize majore în cariera sa, cum ar fi criza financiară (2009), afacerea NSA (2014), criza refugiaților (2015) și pandemia Corona (2020), cred că este corect să spunem că a făcut acest lucru cu o aparență severă de stabilitate. În timpul călătoriilor în străinătate, am avut conversații repetate cu oameni care mi-au subliniat cât de mult erau admirați de abilitățile ei de conducere și de politica ei. Întotdeauna mi s-a părut un pic ciudat pentru că mă văd înclinând mai degrabă spre politica de stânga decât spre cea conservatoare a CDU pe care o conducea. Odată, o greco-americană mi-a mulțumit pentru salvarea Greciei ca și cum eu personal aș fi fost un reprezentant al politicii germane. Îmi amintesc că i-am spus ceva de genul: „Ei bine, suntem cu toții în aceeași barcă și dacă o țară membră a UE are probleme, celelalte au datoria de a interveni”. Am spus acest lucru, în mare parte, fără să am nicio idee despre ceea ce se întâmpla, dar, dacă mă gândesc astăzi, este demn de remarcat că este primul lucru care mi-a venit în minte: solidaritatea europeană. Poate că acesta este singurul lucru care mă frapează cel mai mult la cancelaria lui Merkel: Ea a acționat întotdeauna într-un mod care a arătat clar că Germania face parte din ceva mai mare. Că UE nu este doar un concept teoretic. Că este important să lucrăm împreună la nivel european și că avem cu toții o responsabilitate față de Uniune.

Chiar dacă politica sa de zi cu zi a fost uneori controversată, sunt destul de sigur că Angela Merkel ar putea fi menționată printre liderii mondiali influenți în cărțile de istorie din viitor - și sper cu adevărat că, acolo, faptul că este femeie nu va mai conta atât de mult pentru generațiile viitoare!

Astrid Lindgren: bunătate, imperfecțiune și măreție de Renate

Când mă gândesc la Astrid Lindgren, mă gândesc imediat la micii spiriduși din Ronja Räubertochter (recunosc, versiunea cinematografică) și la scena din carte când Lotta intră cu bicicleta pe care a furat-o în tufele de trandafiri din grădina mătușii Berg și strigă „Sânge!”. Până în ziua de azi, îmi amintește de sora mea - care, recunosc, este puțin cam dramatică. Ca și Lotta.

Îmi place că bunătatea este o temă atât de importantă în cărțile ei. Una dintre preferatele prietenului meu este „Pelle se mută afară”. Astrid Lindgren a spus despre această poveste că i-a servit pentru a se consola pe sine, la vârsta de 5 ani, în retrospectivă, cu faptul că i-a dat lui Pelle părinți buni, iubitori și înțelegători.

În zilele noastre, când ofer cărți copiilor în dar, mă adresez întotdeauna mai întâi Ronja. Pur și simplu îmi place cum este neiertătoare și sălbatică, dar are și o dragoste profundă pentru prietenii ei, familia ei și lumea în care trăiește. Cred că ceea ce îi face pe copiii din cărțile lui Lindgren atât de speciali este faptul că li se permite să fie imperfecți și totuși sunt capabili de măreție. Michel poate face farse familiei sale și se comportă greșit, dar totuși îi salvează viața lui Alfred când conduce sania prin furtuna de zăpadă până la doctor.

Abia recent am descoperit prin intermediul filmului „Astrid” (2018) că Astrid Lindgren însăși a avut o perioadă dificilă în viața ei, când a devenit mamă singură și a trebuit să ascundă acest fapt pentru a rămâne „respectabilă” pentru societate. Prin urmare, sunt și mai impresionată că a inventat-o pe Pippi Șosețica pentru fiica ei: în loc să ne spună să ne conformăm regulilor sociale pentru a avea o viață mai ușoară, Pippi ne încurajează pe toți să fim unici și încăpățânați și să sfidăm convențiile.

Cred că spune multe despre literatura pentru copii faptul că nici astăzi nu-mi pot imagina un model mai bun pentru copii decât Pippi, Michel și Ronja. Gălăgioși și încrezători și imperturbabili de așteptările sociale, de limitările lor aparente de vârstă, corp sau statut; și totuși atât de plini de dragoste pentru ceilalți și pentru ei înșiși.

Ar fi oare teribil de obositori dacă ar fi copii reali? Probabil că da. Dar ce oameni minunați ar deveni! Pentru această poveste a fost creat un spațiu digital de expoziție, ca parte a modalității narative.
Urmați acest link pentru a vizualiza spațiul digital de expoziție Spatial.

Thomas'grandmother_picture Bunica, născută în 1914, îndeplinindu-și în 1999 cea mai importantă dorință a sa: „Încă mai vreau să-mi țin în brațe noul nepot”.

De ce a fost bunica eroina secretă a copilăriei mele… de Thomas

În ciuda a tot ceea ce a trăit - Primul Război Mondial în copilărie, al Doilea Război Mondial ca mamă, fuga și expulzarea, traiul în condiții financiare simple pe vremea RDG-ului, căsătorită cu un soț care, în calitate de comerciant la KONSUM (primul director de punct de vânzare pentru un magazin cu autoservire din Leipzig), nu a avut niciodată timp pentru familie, lucrând la intervale de timp în poziții de răspundere - nu auzeai niciodată un cuvânt de nemulțumire din partea ei și era atât de pozitivă și recunoscătoare.

Poate că o puteți clasifica și ca fiind un simț al datoriei ... În orice caz, ea m-a învățat multe pentru viața mea. Printre altele, m-a învățat și cum să gătesc și cum să cos cu mașina ei de cusut pentru care economisise bani mulți ani.
Încă mai am acea mașină de cusut și l-am învățat pe fiul meu cum să o folosească. În retrospectivă, însă, cred că cea mai valoroasă lecție pe care m-a învățat a fost să fiu recunoscătoare și umilă și să îmi amintesc: „Trebuie să faci lucrurile singur. Nimeni nu o va face pentru tine”.

Ea investea timp...
Indiferent de sarcinile pe care le avea, fie că era vorba de responsabilitatea pentru gospodărie sau ca manager de magazin în timpul târgului agricol AGRA din perioada RDG, cu un personal de 200 de vânzători. Întotdeauna reușea fie să mă implice, fie pur și simplu să își facă timp pentru mine.

Era extrem de răbdătoare...
„Mai citește-mi o dată, mai joacă-te cu mine, mai spune-mi o dată” – nicio problemă... Mi-a arătat de nenumărate ori cum să fac ceva la mașina de cusut, mi-a explicat în repetate rânduri rețeta de gătit atunci când aveam nevoie de ea. Întotdeauna asculta conflictele și sugera soluții.

A fost o bogăție de experiență greu de egalat...
Când veneam la ea supărat și nu aveam nicio soluție, putea întotdeauna să mă liniștească cu exemple din viața ei și să ofere abordări de soluții. Mai ales în perioada din jurul anului 1989, în timpul „Revoluției pașnice din RDG”, a reușit să pună ordine în gândurile înfierbântate. O singură frază mi-a rămas în memorie: „Țara nu este atât de rea, nu este război și avem ce mânca și un acoperiș deasupra capului” - cu trecutul ei un argument important.

Ea era puntea către trecut...
Îmi amintesc și acum o fotografie care atârna pe peretele ei – o masă simplă în grădină, cu o față de masă albă pe ea, câteva flori, un tort în centru și cafea pentru 10 persoane: o petrecere aniversară la scurt timp după cel de-al doilea război mondial. Ea mi-a transmis, lucru pentru care îi sunt deosebit de recunoscător, că nu posesiunile contează, ci oamenii care sunt alături de tine. Această lecție este deosebit de relevantă când te gândești la lucrurile cu care ne confruntăm astăzi și la modul în care planeta noastră se luptă cu consecințele supraconsumului nostru.

Pentru bunica mea de Christina

Pentru bunica mea ,
Ai murit acum 7 ani, liniștită în somn, la 98 de ani. Încă îmi amintesc cât de ciudate mi s-au părut aranjamentele funerare - deciziile raționale ciudate pe care trebuia să le iei în timp ce erai zdruncinat de durere, cum ar fi alegerea zonei din cimitir în care voiam să fii îngropată. Îmi amintesc că ți-am cărat urna la înmormântare, împreună cu frații mei. Ne-a luat un an până când ți-am golit camera, deși nu mai locuiai acolo de mai bine de doi ani înainte de moartea ta. Chiar și atunci, au existat anumite lucruri de care nu ne-am putut despărți - pălăria ta albastră de soare pe care ți-o dăruisem de ziua ta într-un an și ceasul deșteptător alb și stricat, care stătea pe șemineul de la șemineu în vechea ta casă de când îmi amintesc. Să-l învârtim și să așteptăm alarma era unul dintre jocurile noastre când eram copii. Un alt joc era să coși nasturi pe o bucată de pânză - cred că cutia de metal pentru prăjituri care ținea colecția ta de nasturi se află încă undeva în camera aceea, probabil lângă mașina ta de cusut. Întotdeauna ți-ai dorit să fii croitoreasă, dar nu ai avut niciodată ocazia. Chiar dacă erai atât de talentată și dură. Pentru că nu femeile câștigau banii, ci bărbații. Așa că ți-ai pus toată dragostea și energia în a avea grijă de alți oameni. În timp ce îți construiai o întreagă existență nouă, ai avut grijă de tatăl tău, de soțul tău, de copiii tăi, de nepoții tăi.

În timp ce îți scriam elogiul, mi-a devenit clar, încă o dată, cât de incredibil de diferite au fost viețile noastre. Tu ai crescut într-o lume cu trăsuri trase de cai - pentru tine, era de neconceput ca la 20 de ani să fac prima mea călătorie în Statele Unite. Pentru tine, asta era o lume întreagă. Spre deosebire de tine, mie nu mi-a spus nimeni că nu-mi pot urma pasiunea pentru că sunt femeie. Sigur, poate că a trebuit să lupt un pic mai mult aici sau decât ar fi trebuit să o facă un bărbat, dar nici părinții mei, nici tu nu v-ați îndoit vreodată că pot face ceva. Ai înțeles cum funcționa viața mea în jurul universității și al examenelor și al călătoriilor și al computerelor? Deloc. Dar niciodată nu mi-ai dat de înțeles că te-ai îndoit că acea cale era potrivită pentru mine. Cred că, dacă ați fi fost aici astăzi, ați fi fost mândri.

La un moment dat, a fost rândul nostru să avem grijă de tine. De obicei, eu eram cel care te ducea la programările la doctor și la magazinul alimentar. Ai dezvoltat o obsesie cu încărcarea mașinii de spălat vase și cu agățarea rufelor, pentru că acestea erau printre puținele sarcini de care mai erai responsabil când te-ai mutat cu părinții mei. Te-ai ținut tare când sora mea a lansat maratonul ei de o săptămână de copt prăjituri în fiecare sezon de Crăciun, chiar dacă probabil că erai obosită după a doua zi. Apreciai glumele murdare ocazionale, dar erai foarte preocupată să fii o doamnă și corectă. Îmi amintesc cum se simțea mâna ta rece pe a mea când, la ultima ta vizită de Crăciun, adormeai la masă, dar când te-am întrebat dacă vrei să pleci, ai spus „încă puțin”. Am fost ultima persoană din familia noastră care te-a văzut în viață. Am avut o discuție bună, chiar dacă mintea ta se afla într-un alt spațiu și timp. Nu m-a deranjat, am încercat doar să te întâlnesc acolo. M-ai întrebat dacă vreau să vin cu tine. Nu știam la ce te referi și ți-am răspuns „sigur, dacă am timp”. Nu aveam timp încă. O să ajung acolo într-o zi. Ești încă aici cu noi – în lucrurile pe care le spunem, în ceasul deșteptător, în felul în care eu și mama mea arătăm. Mulțumesc.

Lella Costa: „Nu ne anulați din cauza vârstei noastre demografice, suntem mult, mult mai mult de atât!” de grupul „Laboratorul simțurilor” Thiene

Dragă Lella,
Stilul tău ne-a făcut întotdeauna să zâmbim și să reflectăm în același timp. Vorbești despre noi, femeile, într-un mod amuzant, ironic și niciodată vulgar. Dar, în același timp, în monologurile tale pui cu abilitate întrebări importante. Te cunoaștem cu toții, unii din teatrul tău, alții din filme sau cabaret, dar nu toți văzusem videoclipul tău în timpul închiderii, în 2020. Ai vorbit despre noi, persoanele în vârstă, despre cum am fost etichetați, încolțiți, cum am devenit o problemă, în timpul pandemiei. Unii au spus că ar fi trebuit să dispărem, pentru a proteja economia. Ne-ai descris atât de dulce și complet, pentru că ești cu adevărat unul dintre noi și emoția ta a strălucit, se simțea totul. Vă mulțumim că ați fost alături de noi, vă mulțumim că ne-ați dat o voce și ați spus ceea ce mulți dintre noi au gândit, în singurătatea unei case goale.

Franca Viola: prima femeie care a refuzat căsătoria forțată de sarcină de Mariarosa M. din grupul „Laboratorul simțurilor” Thiene

„Nerușinată”, au crezut oamenii, „și-a pierdut onoarea”, au spus ei. Totuși, Franca nu era nimic din toate acestea. Ziarele au relatat știrea și îmi amintesc că am fost foarte impresionat de poveste; aveam aceeași vârstă cu ea. Îmi amintesc bine că răpitorii l-au eliberat imediat pe fratele ei mai mic, pentru că era bărbat. Poți răni o femeie mai profund și așa au făcut cu biata Franca. Câteva rânduri în ziar pentru a explica ce s-a întâmplat, dar un articol lung în întregime, pentru a explica dinamica onoarei și a respectului care predomina pe atunci în sudul țării, diferită, dar nu prea diferită, de realitatea rurală de la noi. Franca a avut norocul de a avea o familie împotriva curentului, suficient de puternică și de inteligentă pentru a respinge ceea ce la vremea respectivă era o lege oribilă, misogină și macho, care spunea că e suficient să te căsătorești pentru a repara totul, pentru a șterge crima și a face totul bine din nou. Dar sufletele femeilor nu au fost niciodată luate în considerare de aceste legi. Rănile profunde provocate victimelor violenței în acei ani pur și simplu nu au fost luate în considerare. M-am simțit mereu aproape de Franca prin vicisitudinile ei și îmi face plăcere să îi spun povestea reînnoind pentru ea în inima mea admirația și afecțiunea.

Aurelia, moașa: o femeie cu un suflet mare pentru comunitatea noastră mică de Laura R. din grupul „Laboratorul simțurilor” Thiene

Astăzi vă povestim o bucată de istorie. O istorie trecută care nu se va mai întoarce. Existau femei în sat, poate în toată Italia și în toată Europa și probabil în toată lumea, care ajutau mamele la nașterea copiilor. Erau numite moașe. Nu erau ca moașele de astăzi; cei care spun asta, nu le-au cunoscut cu adevărat. Moașele din acele zile erau femei obișnuite, adesea fără educație, nu aveau un cabinet medical, aparate și o agendă de consultații. Erau femei de încredere, femei cu experiență îndelungată. Erau femei care chiar și în timpul sarcinii, dacă aveai nevoie, îți făceau un masaj, o baie de picioare când umflăturile deveneau insuportabile. În Borgo Redentore locuia Aurelia, despre care acum se spune că stă în oraș, la un azil de bătrâni. Aurelia a ajutat mulți copii de vârsta noastră să prindă viață și a însoțit tot atâtea mame în perioada dificilă a puerperalității. Ne place să ne amintim de ea, pentru cei care au cunoscut-o, pentru curajul și încrederea pe care o punea în naștere, în mame și, de asemenea, în ea însăși. Dar, în general, ne place să ne amintim de figura moașei, care a fost și ea mamă la vremea respectivă, pentru femeile orfane, o soră, o asistentă medicală și, cu siguranță, o prietenă de încredere.

Ida cea cu pâinea: curajul primului pas de Antonio O. din grupul „Laboratorul simțurilor” Thiene

Erai la fel ca mulți alții, dar în tine era ceva mai mult. În timpul războiului, femeile au rămas în sat, iar bărbații au plecat să lupte. Marele rol și valoarea femeilor în această perioadă, ar trebui să fie amintit, iar dacă se poate face o mențiune specială, atunci o facem pentru Ida Menecchi sau Menacchi, amintirea este neclară, dar încă cunoscută ca Ida cea cu pâinea. Unii dintre noi, cei din zona de aici, au auzit de ea. Ida și soțul ei, în anii 1940, aveau o mică brutărie, cu un cuptor cu lemne. În timpul războiului, Ida, rămasă singură împreună cu fiica ei, și-a pus propria brutărie la dispoziția satului. În schimbul pâinii, ea cerea o contribuție în făină, tărâțe sau cartofi. În acest fel reușise să ajute câteva familii și crease și un fel de mic comerț format din schimburi, cei care aveau găini dădeau ouă, cei care puteau ține vaca în viață dădeau lapte și așa mai departe. Aceasta a dat un mic impuls satului și curaj femeilor din acea vreme care se treziseră singure și dezorientate de plecarea soților și băieților lor.

Simone De Beauvoir: „Nu te naști femeie, ci devii femeie” de Rosine

Simone de Beauvoir, al cărei nume real este Jeanne Marie Bertrand de Beauvoir, este o filosoafă, romancieră și eseistă franceză. Ea a împărtășit viața și ideile cu filosoful Jean-Paul Sartre și s-a angajat în lupta pentru statutul femeii.

Femeie de litere franceză, Simone de Beauvoir este amintită ca o femeie independentă și total eliberată. Pasionată, ea s-a inspirat din viața sa, din relațiile sale amoroase, din aventurile sale (Rusia, China, Statele Unite, Cuba, Brazilia etc.) și a scris câteva eseuri, printre care „Lungul drum”, despre călătoria sa în China. Este o autoare de succes care a câștigat prestigiosul Prix Goncourt pentru cartea sa „Mandarinii”. Implicată, ea a făcut din viața și scrierile sale un exemplu de emancipare a femeilor. Este recunoscută în întreaga lume datorită eseului său feminist intitulat „Al doilea sex”.

De asemenea, a publicat în 1970 eseul „Bătrânețea” în care abordează problemele politice, sociale, existențiale, filosofice, psihologice și existențiale cauzate de îmbătrânirea ființei umane.

Laura Flessel: scrimeră și fost ministru al sporturilor de Julia

Laura Flessel-Colovic, născută la 6 noiembrie 1971 la Pointe-à-Pitre (Guadelupa), este scrimeră și om politic francez.

Supranumită „Viespea” pentru abilitatea sa de a-și lovi adversarii cu piciorul, este cea mai decorată scrimeră franceză din istorie. Încă din copilărie, a luptat mereu împotriva prejudecăților, preferând pelerina și garderoba de vară în locul tutu-ului pe care i-l oferea mama sa, o recunoaște, era un băiețel: „Mi-a luat mult timp să realizez că aș putea avea farmec”. Prin urmare, este firesc ca ea să aleagă scrima ca sport preferat. Ea a participat la mai multe competiții încă de la vârsta de 14 ani. Ea alege o sabie, o armă masculină de mult timp, cu care concurează la Jocurile de la Atlanta din 1996.

Specialistă în scrimă, este de cinci ori medaliată la Jocurile Olimpice și câștigă cele două medalii de aur ale debutului scrimei feminine la Jocurile Olimpice. Ea are șase titluri de campioană mondială și un titlu european

La 17 mai 2017, a fost numită ministru al sporturilor în guvernul Édouard Philippe, condus de președintele Emmanuel Macron. Ea își va părăsi funcțiile guvernamentale la 4 septembrie 2018 din motive personale

Ula: planificator de producție privind matriarhatul, independența financiară și abilitatea de a spune „nu” interviu realizat de Ewa

Care a fost experiența dumneavoastră în mediul profesional, legată de genul dumneavoastră? V-a afectat cumva cariera?

Am lucrat printre femei, dar întotdeauna, și încă mai este cazul, bărbații se aflau în poziții de conducere sau în posturi în care era nevoie de specializare (mecanici etc.). Am lucrat într-un loc în care multe femei ocupau poziții de conducere, aveam un șef de sex feminin, iar femeile aveau multe de spus aici. Bărbații ocupau cele mai înalte poziții, dar erau multe femei în poziții de conducere sub ei. În fabrica din Sluzewiec, managerul era un bărbat, iar femeile ocupau poziții pentru care nu aveai nevoie de educație. În momentul de față, mi se pare că multe s-au schimbat și încă se mai schimbă. Când am lucrat la Institutul de Artă din cadrul Academiei Poloneze de Științe, acolo erau profesori, iar în diferitele secțiuni, sau sectoare inferioare, erau femei. Bărbații erau în poziții în care aveai nevoie de calificări. În departamentul de îmbrăcăminte, managerul era o femeie, ea decidea totul. Designerii erau femei. La casa de muncă, în marea cooperativă de îmbrăcăminte, managerul era un bărbat - foarte calificat. Eu însumi am fost, de asemenea, un manager economic - am deținut o funcție de conducere. În cariera mea, am ocupat mai ales funcții de conducere.

Când ați crescut, cum era, cine decidea acasă?

Era în anii '30-'40, bunicile mele nu lucrau, găteau și făceau curățenie, se asigurau în principal că oamenii de care aveau grijă aveau ce mânca, pentru că nu existau bărbați - la o bunică a murit bunicul, iar la alta nu era soțul la conducere, bunica era cea care decidea totul, se putea spune că era un matriarhat.

Și prietenele tale?

Asta a fost un pic mai târziu. Cea mai bună prietenă a mea era dependentă de soțul ei și așa era cazul majorității prietenelor mele de sex feminin. Soții lor erau bine plasați și câștigau mulți bani, așa că soțiile lor depindeau de ei din punct de vedere financiar. Una dintre prietenele mele era complet dependentă de soțul ei, lucru pe care nu l-am comentat niciodată, dar aveam părerea mea și am fost surprinsă de ea. Niciuna dintre prietenele mele de sex feminin nu s-a comportat așa. Maria - la ea, soțul ei era cel care dădea banii și Maria era cea care decidea. Când era vorba de familia mea, eu eram cea care decidea - eu aveam banii, așa că eu decideam.

Ați avut parte de un comportament în afara normei, sexist, la locul de muncă?

La un loc de muncă, managerul era un divorțat tânăr și chipeș. Era obișnuit, pentru că obținea întotdeauna ceea ce voia. Odată, a vrut să îl ajut cu ceva, dar a insinuat că voia să rămân după serviciu și să mai fac ceva cu el. Colegii mei de la serviciu îmi vorbiseră despre el, așa că știam deja la ce să mă aștept și nu am vrut să o fac. Apoi mi-a ordonat să fac ceva, așa că i-am aruncat documentele în față spunându-i să facă singur și am plecat. Apoi m-am îmbolnăvit și mi-am luat concediu medical timp de trei zile, iar când m-am întors, secretara mi-a dat preaviz cu efect imediat, din motive organizatorice. Cred că toți colegii mei știau despre ce este vorba, sau cel puțin bănuiau. Când eram tânără, eram foarte drăguță și inteligentă. Întotdeauna am vrut ca oamenii din jurul meu să știe că drăguț nu înseamnă prost - întotdeauna m-am descurcat bine la examene, dar și la serviciu, dar a trebuit să demonstrez acest lucru foarte des.

Oricum, această poveste nu mi-a afectat deloc cariera, pentru că, din fericire, câteva zile mai târziu, datorită prietenilor mei, am aflat că se căuta un economist într-o companie mai mare, iar eu am fost acceptată acolo. Când am venit să îl anunț pe fostul manager, acesta s-a panicat, m-a invitat la cină pentru a-și lua rămas bun de la mine, dar de fapt cred că a vrut să mă convingă să rămân. S-a oferit să-mi retragă preavizul și să-mi dea un salariu dublu. I-am spus că acum, după această situație, nu mai pot continua să lucrez cu el. Astăzi este 20 iulie și este o zi specială pentru Valentine. Împreună cu nepoata ei, are o întâlnire la primăria din orașul său pentru a face un pas care va avea un impact important asupra identității sale, dar și a familiei sale.

Valentine: o femeie care dorește să poarte numele mamei ei de Rosine

Astăzi este 20 iulie și este o zi specială pentru Valentine. Împreună cu nepoata ei, are o întâlnire la primăria din orașul său pentru a face un pas care va avea un impact important asupra identității sale, dar și a familiei sale.

În 1940, Valentine avea 12 ani când poliția a venit să o deporteze pe mama ei, evreică, a avut noroc că nu a fost deportată datorită vecinilor care au ascuns-o în casa lor. Din acea zi, a devenit orfană și a pierdut orice urmă a mamei sale. Dar astăzi, la vârsta de 94 de ani, datorită legii privind schimbarea numelui, a decis să adauge numele mamei sale la numele tatălui său.

Într-adevăr, de la 1 iulie, Franța a votat legea privind schimbarea numelui. Această lege permite persoanelor să își înlocuiască numele patronimic cu cel al mamei lor sau să îl adauge la numele de naștere. Nepoata sa, Pauline, dorește, de asemenea, să poarte și să le transmită fiicelor sale noul nume al bunicii sale, care va include acum numele străbunicii sale. Acest pas este o modalitate pentru Valentine și nepoata ei, Pauline, de a face vizibil numele femeilor din familia lor și de a păstra memoria familiei evreiești deportate în timpul celui de-al Doilea Război Mondial.

Amália Rodrigues: născută pentru aplauze de Luisa Oliveira

S-a născut și a murit la Lisabona. Până în prezent ea este singura femeie înmormântată în Panteonul Național. Fado îi datorează recunoașterea sa ca Patrimoniu Cultural Imaterial al Umanității, ea „a inventat figura cântăreței de fado îmbrăcată în negru, poziționată în fața chitariștilor și care cântă cu mâinile împreunate, în rugăciune”. Amália a valorizat poeți din trecut și i-a consacrat pe poeții și compozitorii contemporani. Muzica ei a purtat-o pe scenele teatrelor, cinematografelor, televiziunilor și pe scene emblematice din întreaga lume. În 1950 a jucat în spectacolele Planului Marshall pentru Europa (Berlin, Dublin, Paris, Berna). Primul ei spectacol pe scena Olympia, la Paris, în 1956, la petrecerea de adio a lui Josephine Baker, a dat naștere unei cariere internaționale care a traversat toate continentele, interpretând repertoriul în diferite limbi, precum portugheza, spaniola, italiana, franceza și engleza. La Cannes a primit trei premii MIDEM pentru artistul care vinde cele mai multe discuri în țara sa, o performanță realizată doar de Beatles. A primit cele mai multe distincții în Portugalia și în multe țări în care a cântat. Succesul ei atestă vocea și „inteligența cu care cânta Amália”. Fata care vindea lămâi pe străzile Lisabonei a rămas în memoria colectivă a portughezilor ca o femeie independentă, care a asociat cultura cu credința sa, care a avut de suferit din cauza zvonurilor privind legătura sa cu Estado Novo și care a rămas loială celor persecutați de regim. Cântăreței de fado i se datorează una dintre cele mai remarcabile transformări culturale ale secolului XX portughez.

Maria de Lurdes: personalitate, etică și caracter – o femeie a progresului de Luisa Oliveira

„Ceea ce mă preocupă este persoana, este fericirea, dar pentru a fi fericit este nevoie de un minim de demnitate. Cum se poate cineva aspira la fericire fără aceste condiții, cum este posibil?” Aceasta a fost una din numeroasele întrebări pe care Maria de Lurdes Pintasilgo le-a adresat în spațiul public. Importanța ei în fondarea Graalului, o mișcare catolică internațională în Portugalia, care îi inspira pe toți să „aibă grijă de viitor”, a fost fundamentală pentru schimbarea viziunii conservatoare a Bisericii Catolice și pentru a prezenta în mod sistematic importanța femeilor, rolul lor în societate; importanța rădăcinilor creștine și importanța angajamentului social.

Inginerul utopiilor, așa cum au numit-o mulți, a intrat în istoria Portugaliei ca prima femeie numită într-o funcție de conducere în cea mai mare companie națională, CUF (1953), prima care a ocupat un post de ministru (1974), a fost prim-ministru, ocupând această funcție timp de aproximativ șase luni (între 1979 și 1980) și a candidat la președinția Republicii (1986). De asemenea, a fost președinta Comisiei pentru Condiția Feminină, în prezent Comisia pentru cetățenie și egalitate de gen - CIG. Seninătatea ochilor ei, empatia și determinarea vocii sale au inspirat multe femei care au intrat în viața politică într-o lume formată în majoritate din bărbați.

Scrisoare către Etty Hiliesum de la Silvia de Silvia Lemos

Dragă Etty,

Am întâlnit mai multe femei m-au inspirat - bunici, mătuși, mama, prietene... Mă simt foarte recunoscătoare pentru interacțiunea pe care am avut-o și încă o am cu atâtea femei care mi-au înseninat fața în așa fel încât am putut simți briza ușoară în zilele fierbinți.

Iar tu, Etty Hillesum, m-ai inspirat în mai multe rânduri în viața mea atât de des atinsă de ceață. Citindu-ți scrisorile și jurnalele am sentimentul că te cunosc dintotdeauna și, alături de tine, am înțeles că este posibil să-ți păstrezi un „soare interior” în vremuri întunecate. În povestea ta despre o evreică, convertită la creștinism, descopăr puterea unei minuni chiar dacă circumstanțele vieții vor să ne întemnițeze. În perioada în care ați locuit în ghetouri, acele locuri în care evreilor li se permitea să trăiască în timpul ocupației germane, ați privit un colț de cer și ați spus: „O persoană ar trebui să se poată descurca și fără cărți și fără nimic. Întotdeauna va exista undeva un petic vizibil și atât de mult spațiu în jurul meu încât mâinile mele vor putea să se unească mereu în rugăciune”. Acest lucru este, pentru mine, de o frumusețe enormă. Mă emoționează încântarea ta față de misterul vieții, în impresionanta banalitate. Demnitatea ta de a acționa împotriva curentului „cerșetor-voiajor” este magnifică. Și deseori respir, ca și tine, plutind la suprafața mării, contemplând stelele, fără prea multă grijă pentru un colac de salvare. Mă salvez atât de des în această respirație...

Bunica mea de Teresa Laranjeiro (67)

Bunica mea s-a născut în 1901 într-un sat din municipiul Viana do Castelo, unde străbunicul meu matern practica la acea vreme medicina. A fost prima fiică, din 3 băieți simpatici, după spusele ei. O fată liniștită și cuminte, nu a creat probleme, după spusele martorilor din acea vreme, martori cu care încă mai locuiesc. În cuvintele ei, pline de umor, spunea „am fost prostuță și mai mult decât prostuță”. Poate datorită acestui comportament exemplar, a fost aleasă de școală pentru a înmâna un buchet de flori regelui D. Manuel al II-lea cu ocazia unei vizite în Viana.

Curând și-a dezvăluit îndemânarea pentru meșteșuguri, broderie, pictură, cusut, ..., de care a profitat și familia ei într-o vreme în care trusourile se făceau acasă. După spusele ei, a făcut sute de butoniere pentru trusoul fraților ei, care au emigrat în Brazilia când erau foarte tineri.
A studiat pianul, pictura și a dat examene la Liceu echivalente cu anul 5 de portugheză și franceză. Vremurile nu erau ușoare, iar tatăl ei a spus că ar putea fi nevoită să își câștige existența. .

Rămasă văduvă la 39 de ani, a înfruntat vicisitudinile vieții investind în educația fiicelor sale, pe atunci adolescente. A închiriat o parte din casă, și-a administrat mica avere și a făcut munci ciudate. Nimic neobișnuit pentru o femeie de pe coasta Minho, unde matriarhatul este foarte puternic.

Dar, la urma urmei, ce era atât de special la această bunică, de care am fost apropiată de la naștere până la moartea ei la 83 de ani? Onestitatea, bunătatea și frumusețea. Aceeași bunică, care juca cărți cu nepoții ei, juca „pico-pico, maçarico”, „patul pisicii” și care spunea povești pentru a ne distra, nu a ezitat niciodată să-mi atragă atenția dacă mă purtam incorect, să certe un frate mai mare sau să spună adevărul despre un prieten care fusese calomniat într-o conversație. Dar avea întotdeauna un pic mai multă milă pentru greșelile celor mai puțin apropiați ei. Era bună, nu în sensul de bunătate pur și simplu, ci de bunătate, acea „formă superioară de inteligență”, așa cum a scris Agustina Bessa-Luís.

Avea suflet de artistă și a fost o artistă. Aprecia și contempla frumusețea, fie că era vorba de o butonieră perfectă, de o rochie elegantă, de un chip proaspăt și tânăr, de un corp frumos, de un tablou, de muzică, de o cameră, de o casă sau de un peisaj. Și florile din grădina ei...
Știa să asculte și să dea sfaturi bune. Să le țină companie părinților, unchilor, fraților, surorilor și prietenilor ei, deja fragili și bătrâni, să-i însoțească în ceasul morții și să le închidă ochii... firesc.

Scrisoare către Maia Morgenstern: „steaua dimineții” care mi-a aprins sclipirea de Maria

Dragă Maia Morgenstern, ,

Îți scriu această scrisoare pentru a-ți spune că ești o femeie uimitoare, care a reușit să mă emoționeze (și, cel mai probabil, să emoționeze inimile a milioane de oameni, români sau din străinătate) prin rolurile din piesele de teatru și filme, dar și prin discursurile din spațiul public referitoare la menținerea păcii și protecția mediului. Sunt cu doi ani mai mare decât tine, dar mereu am fost inspirată de atitudinea ta față de viață și de artă, de devotamentul tău față de opiniile și cuvintele tale, de neînfricarea ta de a fi diferită și de a face diferența! Am adoptat și o tunsoare scurtă din cauza ta!

Nu sunt o persoană publică, dar am fost preocupată de păstrarea mediului natural și social încă de la o vârstă fragedă. Lucrez în cadrul sistemului de învățământ și am șansa de a modela atitudinile față de lume a multor elevi și de a-i îndruma către comportamente ecologice și protecția vieții sub toate formele ei. Așadar, am folosit adesea aparițiile tale ca sursă de inspirație sau pentru a transmite un mesaj puternic generațiilor tinere – drept urmare, încă mai redau elevilor mei celebrul videoclip despre aurul românesc, îndemnându-i să mediteze asupra valorii vieții umane.

Sunt mândră că sunt conaționala ta și sunt recunoscătoare că îți sunt contemporană, privindu-te atât pe scenă, cât și în afara ei.
Video

Maricica Puică: fata ambițioasă cu păr auriu de Gheorghe

Întotdeauna am fost impresionat de oamenii simpli care și-au făcut drum până pe culmile succesului. Cred că valoarea reală a unei persoane este dată de cantitatea de efort pe care o depune în procesul de autoformare pentru a fi mai bună în ceea ce face, indiferent de rezultate. Dar când șansele de reușită sunt împotriva acelei persoane și efortul este încă investit, cred că asistăm la măreție.

Îmi amintesc că am urmărit cu mare interes evoluția sportivilor români la olimpiade, mai ales în perioada comunistă, în care sportivii și sportivele din țara noastră erau faruri care duceau „în lume, nu doar stindardul nostru, ci valorile și speranțele noastre. 1984, Jocurile Olimpice de vară de la Los Angeles și o tânără cu păr auriu, care a intrat în istoria sportului ca prima femeie câștigătoare olimpică a probei de 3000 m (care a fost proaspăt introdusă printre provocările de atletism de la Jocurile Olimpice de vară din acel an) mi-au captat atenția si inima mea. Era o nou-venită și cu siguranță nu printre favoritele provocării. Ea a avut chiar un accident dur cu un an înainte și nimeni nu s-a gândit că ar putea concura la Jocurile Olimpice. Dar asta nu a împiedicat-o să alerge ca nimeni altul și să câștige provocarea. Ea a participat la patru probe în patru zile consecutive – nimeni nu a mai încercase asta până atunci – dar a rămas concentrată și a obținut încă un loc pe podium, câștigând medalia de bronz la proba de 1500 m. Mai târziu avea să mărturisească că „a fost greu și prețul pentru asta a fost pe măsură”, dar era convinsă că dacă ar mai fi avut doar câteva ore de odihnă, ar fi reușit să o câștige și aceea probă.

Medalie de aur sau medalie de bronz sau deloc medalie, Maricica Puică reprezintă un model de tenacitate și ambiție, de muncă intensă și concentrare, care m-a inspirat să nu renunț în încercările grele din propria mea viață.
Video

Ana Gașpar: lupta unei femei simple pentru supraviețuire schimbă viețile celor care luptă pentru viața lor de Valeria și Oana

S-a căsătorit la 14 ani, iar la 24 de ani era deja văduvă cu doi copii. Era o fată simplă de la țară, fără educație, pentru că în acea perioadă fetele (în special cele sărace) erau încurajate să se căsătorească de tinere și să se bazeze pe soți pentru sprijin financiar, în loc să meargă la școală și să obțină o educație mai temeinică. Așa că, dintr-o dată, s-a trezit singură, cu doi copii mici și fără niciun venit. Ar fi putut să rămână în sat și să lucreze pământul, dar a înțeles că asta ar fi o viață de suferință, atât pentru ea, cât și pentru copiii ei. Ea a înțeles importanța educației și era hotărâtă să le ofere copiilor ei o viață mai bună. A decis să devină asistentă medicală, chiar dacă viața în oraș nu a fost ușoară la început, și a fost nevoită să îndure foamea, lipsa căldurii și nopțile nedormite, pe lângă durerea pricinuită de pierderea mult iubitului său soț.

A lucrat toată viața ei în secția de reanimare a spitalului municipal din Lugoj, devenind una din cele mai respectate și iubite asistente medicale din întreg spitalul. Medicii au lăudat-o pentru munca și integritatea ei, pacienții i-au fost recunoscători pentru bunătatea și căldura ei, colegii au apreciat-o pentru că se puteau baza pe ea pentru sprijin profesional și pentru sfaturi personale. Chiar și după ce s-a pensionat, a continuat să fie vizitată și să primească cadouri de la pacienți pe care îi îngrijise cu un sfert de secol mai înainte. Oriunde mergea prin oraș întâlnea pe cineva care o cunoștea și o aprecia. Ea a devenit o femeie de succes prin propriile-i forțe și un membru respectat al comunității, în ciuda originii modeste, datorită voinței de fier și a muncii neîntrerupte.

Nu s-a recăsătorit niciodată, dar a reușit să își susțină financiar copiii pe perioada studiilor universitare, să-și vadă nepoții absolvind facultatea, îndeplinindu-și astfel cea mai mare dorință: ca ei să urmeze o educație superioară, deoarece prin educație ea a reușit să salveze foarte multe vieți incluzând-o pe a sa… și pe a mea.

Doar atât aș vrea să îți spun : „Poate că oamenii ale căror vieți le-ai schimbat sunt din ce în ce mai puțini, dar viața ta a contat!”

Maria Grosu: doamna bună care și-a investit întreaga energie pentru educarea copiilor de Dan

Dragă Doamnă Învățătoare,
Îmi aduc aminte de părul castaniu și fusta dumneavoastră verde, privirea dumneavoastră caldă din spatele ochelarilor, cuvintele ferme dar totuși blânde menite să ne capteze atenția în timpul orelor, scrisul caligrafic de la tablă, mâinile și vocea dumneavoastră… „Folosiți-vă potențialul!”spuneați… dar ce voiați să spuneți cu adevărat era „Luptați pentru convingerile voastre!”. În cei patru ani pe care i-am petrecut împreună, ați făcut atât de multe ca să avem încredere în noi și să rămânem fideli valorilor morale.

Ne-ați dăruit din timpul și cunoștințele dumneavoastră, ați renunțat la un an alături de nepotul dumneavoastră doar ca să ne fiți alături până la încheierea ciclului școlar, v-ați riscat libertatea pentru a ne învăța obiceiurile creștine în vremuri dificile, v-ați investit toată energia spre formarea minților și sufletelor noastre. Vă sunt recunoscător pentru asta!

Oriunde ați fi, sper că mă puteți vedea și că sunteți mândră de ceea ce am realizat… Și eu sunt profesor și pot doar să sper că reușesc să îmi inspir elevii să se dezvolte, să își folosească potențialul și să rămână fideli propriilor convingeri la fel cum dumneavoastră ne-ați inspirat pe noi!

Vida Tomšič: o femeie extraordinară de A. Šolar

După cel de-al doilea război mondial, Slovenia/ Iugoslavia a avansat în domeniul drepturilor femeilor.

Avocată, profesoară universitară, creatoare de politici și activistă socială, Vida Tomšič a fost o comunistă de dinainte de război a cărei contribuție în drepturile femeilor este încă subestimată. A fost o activistă internațională pentru drepturile femeilor. În calitate de membră a partidului comunist iugoslav, a elaborat un plan de emancipare a femeilor, modelat pe baza revendicărilor internaționale ale mișcărilor feministe. Egalitatea politică, protecția drepturilor reproductive ale femeilor, întregul sistem de îngrijire a copiilor, educația și munca au fost eforturile ei. A pus în aplicare acest program după 1945 și a contribuit la crearea multor politici. Ea a reușit să creeze un sistem de instituții sociale în țara de după război, distrusă și ruinată de altfel, dorind să garanteze drepturile sociale pentru toți, în special pentru femei și copii. A reprezentat Iugoslavia în cadrul ONU. A prezidat ECOSOC și a fost un membru distins al Federației pentru planificarea familiei. În vremurile în care Simone Veil încă se lupta pentru legea privind întreruperea sarcinii, Slovenia avea deja o rată a mortalității infantile aproape de zero, centre excelente de planificare familială, școli primare excelente care promovau egalitatea de gen, multe creșe noi, grădinițe etc. datorită lui Vida Tomšič și voinței sale puternice. Familia mea burgheză a fost un oponent pasiv al guvernului comunist, așa că am fost crescută să nu o plac. Abia astăzi, o înțeleg și o apreciez.

Meta Kutin: o minte curioasă de M. Živec

Meta s-a născut în Ljubljana. Când avea 18 ani, mama ei i-a sugerat să studieze arhitectura, deoarece una dintre rudele ei era inginer constructor. Aceasta s-a dovedit a fi o alegere bună. Datorită minții sale curioase și a înclinației sale spre Inventică, Meta, cu ajutorul mentorilor săi, a început să fie interesată de educația adulților în vârstă. A început să dezvolte un program care să sensibilizeze persoanele în vârstă la mediul construit și a început să studieze impactul persoanelor în vârstă, bărbați și femei, asupra mediului și viceversa. Într-o societate în care media de viață este ridicată, acesta este un subiect important. Recent, a conceptualizat și implementat două expoziții majore privind Orașul 65+, a realizat un film pe această temă, a inițiat un nou subiect în literatura de specialitate și a fost invitată să facă parte din consiliul de administrație al unor ONG-uri din domeniul arhitecturii și urbanismului. În prezent, este doctorandă, arhitectă premiată și mentor la U3A-ul din Slovenia. Se familiarizează cu cultura maghiară, deoarece soțul ei este maghiar. Recent, influențată de proiectul TAG, a început să se intereseze de femeile în vârstă și de dubla lor stigmatizare, cea legată de sex și cea legată de vârstă. Ea cercetează legătura dintre femeile în vârstă și mediul construit.

Nives Ličen: o viață pentru învățare de D. Cizelj

Nives provine dintr-un mic sat din vestul Sloveniei. A fost o elevă excelentă mai întâi la școala primară din sat, iar mai apoi la școala gimnazială din orașul vecin. Având în vedere rezultatele sale academice remarcabile, profesorii i-au sugerat să studieze medicina, care era una dintre cele mai codificate studii și profesii în trecut. Și-a respectat foarte mult profesorii și adulții în general și le-a urmat cu plăcere sfaturile.

Era deja studentă în anul al treilea la medicină când și-a dat seama că nu putea lucra pentru oameni bolnavi pe care s-ar putea să nu fie în măsură să îi vindece. A fost suficient de curajoasă să renunțe la studii și să se înscrie la studii de andragogie. În 1984, s-a alăturat unui mic grup de studenți coordonat de profesoara Ana Krajnc și s-a implicat în cercetarea unui subiect complet nou: educația adulților în vârstă. Mai târziu, acest lucru a condus-o spre un nou drum în viață.

A intrat în lumea academică, dar a continuat să lucreze în viața de zi cu zi cu persoanele aflate în dificultate. A lansat o serie de inițiative inovatoare stabilite la nivel național și a devenit unul dintre cei mai apreciați profesori universitari din domeniul ei. Ea este specială pentru mine datorită virtuților sale. Generoasă cu cunoștințele, energia și timpul ei, a sprijinit oamenii în moduri foarte diferite. Ea a dovedit că poți fi devotat celorlalți, mai ales atunci când poziția ta socială îți permite acest lucru. Statutul de persoană publică o obligă să lupte pentru echitate socială. Așa simte ea.

Alenka Hebar: o șansă pentru toți de A. Trontelj

Alenka a studiat andragogia. În timpul studiilor s-a familiarizat cu numeroase instituții și a început să lucreze pe bază de voluntariat într-o închisoare slovenă. Acolo a ajutat doi deținuți să obțină diploma de bacalaureat și, respectiv, să înceapă să studieze ingineria mecanică. Unul dintre ei, cu ajutorul ei, a fost premiat de Institutul Național de Educație a Adulților. A fost pentru prima dată când un tânăr deținut a primit o astfel de recunoaștere publică. Alenka și-a terminat studiile postuniversitare de terapie familială și a continuat cu studiile de doctorat în andragogie. Când a aflat că va avea dificultăți în găsirea unui loc de muncă adaptat dorințelor sale (mulți oameni nu aveau un loc de muncă în acele vremuri), a dat examene care să îi dovedească abilitățile practice de muncă, cum ar fi contabilitate, limba engleză, a trecut un examen de stat în domeniul asistenței sociale. Pas cu pas a înființat o agenție care se ocupa de supra -îndatorare din mai multe puncte de vedere. Și-a întâlnit viitorul soț, care avea trei copii în creștere. A muncit din greu pentru a-i convinge să studieze. Este o mamă extrem de grijulie pentru Rok, un tânăr. Îmi place de ea pentru că este de încredere, deschisă (uneori prea deschisă) și gata să ajute oamenii, pentru că este o persoană săritoare din fire și este o bucurie pentru ea să îi ajute pe alții.